Справа № 635/4817/24
Провадження по справі № 2/635/1699/2025
04 червня 2025 року смт Покотилівка
Харківський районний суд Харківської області в складі:
головуючого судді Назаренко О.В.
за участю секретаря судового засідання Устіч О.Л.
розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» про поділ майна подружжя,-
позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», в якому просила у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 16, 7 кв.м., загальною площею 39, 4 кв.м. У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право особистої приватної власності на (одну четверту) частину житлового будинку із надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , житловою площею 33, 7 кв.м., загальною площею 65, 3 кв.м. У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за відповідачем право особистої приватної власності на (три четвертих) частину житлового будинку із надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , житловою площею 33, 7 кв.м., загальною площею 65, 3 кв.м.
У лютому 2022 року відповідач виїхав за межі України, після початку повномасштабного вторгнення на територію України не повертався, приймати будь-яку фінансову участь у погашенні кредитних зобов`язань перестав. Починаючи з лютого 2022 року обов`язок щодо погашення кредитних зобов`язань здійснювався самостійно позивачем за рахунок особистих коштів. За наявною інформацією у позивача відповідач перебуває на території країни агресора (російської федерації). Посилаючись на множинність об`єктів нерухомого майна, що перебуває у спільній власності сторін, а також наявність боргових зобов`язань, більша частина з яких виплачена нею особисто, позивач просить суд здійснити поділ майна таким чином, щоб не зобов`язувати іншу сторону сплачувати компенсацію, і у подальшому у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 14 травня 2024 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 22 січня 2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.
Представник позивача - адвокат Молчанова Ю.Ю. подала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити, розгляд справи проводити за її відсутністю.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 не подано. Будь-яких заяв та клопотань з боку відповідача не надходило.
Представник третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» у судове засідання не з`явився, матеріали справи містять заяву про розгляд справи у відсутність представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк».
За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому відповідно до частини четвертої названої статті Кодексу у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою позивача вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, який належно повідомлявся про судове засідання, у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення.
У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.
Сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, зареєстрованому 16 листопада 2004 року виконавчим комітетом Малороганської сільської ради Харківського району, актовий запис № 8, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 03 жовтня 2014 року.
Відповідно до пункту 4.5 договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 03 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Євсєєвою О.І., реєстровий № 786, цей договір укладається за згодою подружжя покупця, ОСОБА_1 , що підтверджується її заявою, справжність підпису на якій засвідчено 03.10.2014 року, приватним нотаріусом ХРНО Євсєєвою О.І., реєстровий номер № 785, яка залишається у справах приватного нотаріуса, який посвідчує цей договір.
03 червня 2019 року між ОСОБА_2 (Сторона 2) та ТОВ «Компанія з управління активами «Інвестиційні проекти», яке діє від власного імені та в інтересах та за рахунок Закритого недиверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду «Слобожанець», що виступає інвестором у інвестиційному договорі, укладеним із АТ «ТРЕСТ ЖИТЛОБУД-1» (Сторона 1) укладено попередній договір № 141/75, відповідно до якого сторони зобов`язуються укласти основний договір договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_3 , протягом 10 банківських днів з моменту отримання Стороною 1 витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджує право власності на цю квартиру, але не пізніше ніж 30 вересня 2020 року.
Відповідно до пункту 1.1.4 договору Сторона 2 сплачує Стороні 1 вартість квартири, визначену у п1.1.3 до 07 червня 2019 року включно.
Відповідно до квитанції № 41730655 від 04 червня 2019 року ОСОБА_2 перераховано грошову суму 363032, 00 грн. згідно попереднього договору № 141/75 від 03.06.2019 року.
05 січня 2021 року між ТОВ «Компанія з управління активами «Інвестиційні проекти», яке діє від власного імені та в інтересах та за рахунок Закритого недиверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду «Слобожанець» (Продавець) та ОСОБА_2 (Покупець) укладено договір купівлі продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Корнійчук О.В., реєстровий номер 21.
Відповідно до пункту 1 укладеного договору Продавець передає у власність Покупцеві, а Покупець приймає у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 16, 7 кв.м., загальною площею 39, 4 кв.м. Відповідно до пункту 3 укладеного договору Покупець сплатив Продавцю вартість квартири, оплата була здійснена в безготівковій формі через банківську установу на рахунок ТОВ «КУА «ІНВЕСТИЦІЙНІ ПРОЕКТИ» (ЗНВПІФ «СЛОБОЖАНЕЦЬ»). Відповідно до пункту 17 укладеного договору дружина Покупця, ОСОБА_1 , дала згоду на купівлю квартири, підпис на заяві відповідного змісту було засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Корнійчук О.В. 05 січня 2021 року за реєстровим № 20.
Право власності на квартиру зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою від 08.04.2024 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 56071016 від 05.01.2021 року.
Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інакше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У частині четвертій статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Відповідно до ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК та ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Суд зазначає, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
З огляду на зазначене, презумпція спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, не спростована.
Звертаючись до суду із відповідним позовом, позивач зазначила, що у подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбану нерухомість, внаслідок укладення кредитного договору виникло також і зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя мало б здійснювати як солідарні боржники. Таким чином, праву на спільну сумісну власність кореспондується боргове зобов`язання - повернення кредитних коштів.
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.
Відповідно до пункту 13.6 договору іпотеки предмет іпотеки знаходиться у спільній власності (іпотекодавець перебуває у шлюбі), та на укладання цього договору надана письмова згода другого з подружжя, справжність підпису на якій засвідчено 15 квітня 2021 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хаславською К.В., реєстровий номер 1422.
Верховний Суд у постанові від 01 вересня 2022 року у справі № 245/9244/17 (провадження № 61-5729св22) дійшов висновків, що виходячи зі змісту статей 60, 65 СК України, при поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Матеріалами справи підтверджується, що в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором передавався об`єкт спільної власності подружжя; позивач надавала згоду на укладення договору іпотеки; погашення заборгованості за кредитним договором здійснювалося до лютого 2022 року спільно, після цього позивачкою за рахунок особистих коштів, що на думку суду свідчить про укладення кредитного договору та використання отриманих за ним коштів в інтересах сім`ї позивача та відповідача.
Доказів того, що кошти, отримані за кредитним договором, були використані не в інтересах сім`ї, матеріали справи не містять.
Оскільки договір іпотеки та кредитний договір укладено в інтересах сім`ї, то обов`язки за цими договорами також є спільними для подружжя. Суд зазначає, що наявність боргових зобов`язань за кредитним договором, укладеним в інтересах сім`ї, має враховуватися при поділі майна подружжя.
У постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 205/5882/18 зазначено, що за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність. При вирішенні спору про порядок виконання подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.
Відповідно до відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 02.10.2024 ОСОБА_2 21 лютого 2022 року перетнув державний кордон України у напряму виїзд, і станом на дату надання цієї відповіді відомості щодо його повернення (в`їзд) відсутні.
Суд погоджується із доводами позивачки, що більша частина кредитних коштів була повернута самостійно позивачем за рахунок особистих коштів, під час фактичного припинення шлюбних відносин та перебуванні відповідача за межами України.
Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок особистих коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України (право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці).
Згідно статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позивач вимог щодо іншого майна або стягнення частки погашеного кредиту на свою користь не висувала, разом із тим, просила суд врахувати обсяг всього майна подружжя при його поділі.
Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не повинне породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58).
Отже, згідно приписів законодавства, яке застосовується до правовідносин між сторонами, а також враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що оскільки позивач та відповідач придбали спірне майно під час шлюбу, то вони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , та житлового будинку із надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Визнаючи таким, що використаний в інтересах сім`ї та є спільним боргом позивача та відповідача кредит, отриманий відповідачем за кредитним договором, укладеним з АТ КБ «ПриватБанк», суд приходить до висновку, що і зобов`язання за кредитним договором сторони повинні були нести спільно в рівних частках.
Суд зазначає, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82).
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63).
Позивачка звернулася до суду з метою поділу майна подружжя, варіантом вирішення такого спору бачила визнання за нею права особистої власності на однокімнатну квартиру та визнання за нею права особистої власності на частину житлового будинку із урахуванням боргових зобов`язань, виконаних нею за рахунок особистих коштів. Відомості про наявність у сторін інших спорів щодо поділу набутого у шлюбі спільного сумісного майна відсутні.
При визначенні способу поділу спільного майна подружжя суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).
Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.
Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Позивач зазначає про недоцільність поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, шляхом визначення ідеальних часток та вважає, що спільне володіння і користування майном є неможливим. На підтвердження обставин щодо неможливості спільного володіння та користування майном, зокрема квартирою, позивач посилається на те, що у лютому 2022 року відповідач виїхав за межі України, після повномасштабного вторгнення до України не повертався, за наявними у позивачки відомостями відповідач перебуває на території держави агресора.
Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , квартира складається із однієї житлової кімнати площею 16, 7 кв. м, загальною площею 39, 4 кв. м. Ані позивач, ані відповідач не зареєстровані у даній квартирі. Доказів, що у вказаному житловому приміщенні зареєстровані будь-які треті особи матеріали справи не містять.
Суд погоджується, що судове рішення із визначенням ідеальних часток співвласників стосовно квартири не буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача. Залишення однокімнатної квартири у спільній частковій власності не позбавить іншого із подружжя можливості фактично користуватися цим майном. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю майна, а також можливості отримання грошової компенсації.
Також судом враховано, що позивач тривалий час за рахунок особистих коштів після фактичного припинення шлюбних відносин несла тягар кредитних зобов`язань з метою недопущення звернення стягнення на квартиру, що є об`єктом спільної сумісної власності, оскільки вказана квартира була предметом іпотеки.
Також судом враховано, що припинення правового режиму спільної сумісної власності на такий об`єкт, надасть можливість позивачу ініціювати питання про припинення обтяження речових прав на квартиру з метою повноцінного користування, володіння чи подальшого розпорядження даним майном.
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України).
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад.
За встановлених судом обставин, суд вважає за можливе у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за позивачем право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Зазначене у достатній мірі відповідатиме засадам справедливості та розумності, забезпечуватиме дотримання балансу у відносинах сторін.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить суд у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на частину житлового будинку. Оскільки частка кожного з подружжя у спільному майні становить 469662,46 грн., а вартість квартири складає 362480,00 грн., то позивач має право на отримання в особисту власність іншого спільного майна вартістю 107182,46 грн., що складає 27, 1 відсоток від вартості житлового будинку, що лише на 2 відсотки менше від частки позивача по запропонованому варіанту поділу (1/4), що, на думку суду є допустимим.
Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Такий спосіб поділу майна відповідає презумпції рівності часток кожного з подружжя, оскільки у результаті його поділу кожен із подружжя одержує у натурі таку частку у праві власності на об`єкти нерухомого майна, вартість яких є максимально наближеною до розміру ідеальної частки у спільному майні із урахуванням усього обсягу спільно нажитого майна, у тому числі і боргових зобов`язань.
Також суд зауважує, що задоволення вимоги про поділ квартири та житлового будинку як спільної сумісної власності шляхом визнання за позивачем та відповідачем права власності за кожним саме собою свідчить про припинення правового режиму спільної сумісної власності на такі об`єкти. Тому у суду відсутні підстави для зазначення в резолютивній частині рішення про припинення такого режиму щодо об`єктів нерухомого майна.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові (пункт 40) від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 вже виснувала, що окрема вимога припинити право спільної сумісної власності також є неефективним способом захисту.
На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач як на підставу заявлених вимог, підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в межах заявлених вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 280-283, 354 ЦПК України, суд, -
позов ОСОБА_1 - задовольнити.
У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 16, 7 кв.м., загальною площею 39, 4 кв.м.
У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) право особистої приватної власності на (одну четверту) частину житлового будинку із надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , житловою площею 33, 7 кв.м., загальною площею 65, 3 кв.м.
У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право особистої приватної власності на (три четвертих) частин житлового будинку із надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , житловою площею 33, 7 кв.м., загальною площею 65, 3 кв.м.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 7574, 80 гривень.
Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст.ст.284-285 ЦПК України.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ;
відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ;
Суддя О.В. Назаренко