КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/9250/2025 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг», поданою представником Стецюрою Ольгою Вікторівною, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 лютого 2025 року ухвалене під головуванням судді Матійчук Г.О. у місті Києві, у справі за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди у порядку регресу, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року ТзДВ «СГ «Оберіг» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу, відповідно до якого просило суд стягнути із відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 22 505,77 грн, з яких: сума виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу в розмірі 18 500, 00 грн, інфляційні втрати в розмірі 788, 08 грн, пеня в розмірі 2 911, 34 грн, 3 % річних в розмірі 306, 35 грн; стягнути судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог посилається на ті обставини, що 26 жовтня 2021 року в с. Гатне, Київської області, по вул. Прикордонній сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю транспортного засобу марки «Dodge», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та транспортного засобу марки «Infinity», д.н.з. НОМЕР_2 .

Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а їх власникам було завдано матеріальних збитків.

Вказує, що у судовому порядку відповідачку ОСОБА_2 було визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 та ст. 122-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), таким чином було встановлено факт, що відповідач, будучи причетним до настання ДТП, самовільно залишила місце пригоди.

Так, згідно з постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 травня 2022 року, справа №369/2428/22, провадження в справі про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ст. 122-4, 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення було закрито на підставі ст. 38 даного Кодексу - у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Dodge», д.н.з. НОМЕР_1 , станом на дату настання ДТП була забезпечена в ТзДВ «СГ «Оберіг» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ЕР-205125583.

Відповідно до ремонтної калькуляції вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Infinity», д.н.з. НОМЕР_2 , складає 20 746, 01 грн.

Відповідно до заяви на виплату страхового відшкодування від 22 липня 2022 року між потерпілою особою та ТзДВ «СГ «Оберіг» було узгоджено розмір страхового відшкодування в сумі 18 500,00 грн.

На підставі заяви на виплату страхового відшкодування від 22 липня 2022 року, а також, враховуючи інші матеріали страхової справи, ТзДВ «СГ «Оберіг» здійснило виплату ОСОБА_3 власнику КТЗ «Infinity», д.н.з. НОМЕР_2 , страхового відшкодування в розмірі 18 500,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 08 серпня 2022 року.

15 грудня 2023 року відповідачу було направлено досудову вимогу про виплату грошових коштів, яка не виконана відповідачем.

Вважає, що оскільки ОСОБА_2 залишила місце дорожньо-транспортної пригоди, до якої була причетна, то як відповідальна за шкоду особа, повинна відшкодувати позивачеві в порядку регресу виплачене страхове відшкодування у розмірі 18 500, 00 грн, з урахуванням інфляційних втрат, пені та 3 % річних, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 10 лютого 2025 року у задоволенні позовних вимог ТзДВ «СГ «Оберіг» відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішення суду першої інстанції представник ТзДВ «СГ «Оберіг» - Стецюра О.В.подала апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у вказаній справі нове рішення про задоволенні позовних вимог позивача.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального законодавства та з неправильним застосування норм матеріального права.

Так на думку апелянта, суд першої інстанції, вирішуючи спір у вказаній справі не врахував винність відповідача у настанні ДТП, порушення ним обов`язків, встановлених Закону України «Про страхування», а також здійснення виплати страхового відшкодування, ТзДВ «СГ «Оберіг» отримало право звернутися до відповідача за компенсацією виплаченого страхового відшкодування в розмірі 18 500 грн.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що позивачем надано до суду докази на підтвердження правомірності вимог відповідно до положень до пп. «в» пп. 38.1.1. п. 38.1. ст. 38 Закону № 1961-14, а саме копію постанови Києво-Святошинського районного суду від 30 травня 2022 року по справі № 369/2428/22, якою було встановлено факт вчинення відповідачем правопорушень, передбаченого ст. 124 та ст. 122-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме вчинення ДТП та самовільне залишення місця пригоди, будучи причетним до настання ДТП.

Звертає увагу, що при ухваленні рішення суд першої інстанції безпідставно посилався, що надана постанова Києво-Святошинського районного суду від 30 травня 2022 року по справі № 369/2428/22 не може бути достатнім доказом вини відповідача у завданні шкоди майну особи внаслідок дорожньо-транспортної події, оскільки закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні адміністративного правопорушення».

Правовий аналіз положень КУпАП дає підстави для висновку, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення з підстав закінчення строків, передбачених статтею 38 КУпАП, можливо лише за умови встановлення факту вчинення особою протиправної дії чи бездіяльності, що підпадають під визначені законом ознаки адміністративного правопорушення.

Крім того, судом першої при ухваленні рішення було не враховано правову позицію викладену в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року по справі № 686/4557/18.

Вказує, що відповідно до пп. «в» пп. 38.1.1. п. 38.1. ст. 38 Закону № 1961-ІУ підставою для регресної вимоги є саме факт самовільного залишення місця водієм забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо - транспортну пригоду, а не притягнення його до адміністративної відповідальності.

Звертає увагу, що притягнення особи до адміністративної відповідальності є виключно взаємовідносинами водія та Держави, яке жодним чином не впливає на обов`язок відшкодувати завданий збиток відповідно до пп. «в» пп. 38.1.1. п. 38.1. ст. 38 Закону № 1961-ІУ.

Вважає висновок суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим а тому просив рішення суду скасувати та задовольнити поданий позов.

14 квітня 2025 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - адвоката Сапегіна В.В. на апеляційну скаргу в якому просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а подану апеляційну скаргу без задоволення.

Свої заперечення представник відповідача у справі обґрунтував тим, що апеляційна скарга не містить доводів та належних доказів на підтвердження того, що розглянувши справу по суті позовних вимог, суд першої інстанції не встановив всі обставини у справі та неправильно дослідив докази і прийняв таким чином незаконне та необґрунтоване рішення.

Вказує, що на позивача покладається обов`язок разом із позовною заявою надати до суду належні та допустимі докази на обґрунтування правомірності та обґрунтованості своїх висновків про доведення належними доказами вини відповідача у вчиненні ДТП та факту самовільного залишення ДТП.

Прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (ст. 38 КУпАП), суд який розглядатиме наслідки такого правопорушення повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце ДТП чи сталася вона з вини відповідача.

Безпідставним є посилання апелянта, що в судовому порядку відповідача було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбачене ст. 122-4, 124 КУпАП та таким чином було встановлено факт, що відповідач будучи причетним до настання ДТП самовільно залишив місце пригоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 26 жовтня 2021 року в с. Гатне, Київської області, по вул. Прикордонній сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «Dodge», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та транспортного засобу марки «Infinity», д.н.з. НОМЕР_2 .

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 травня 2022 року, справа №369/2428/22, провадження в справі про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ст. 122-4, 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення було закрито на підставі ст. 38 даного Кодексу - у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення (а. с. 9).

Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Dodge», д.н.з НОМЕР_1 , станом на дату настання ДТП була забезпечена в ТДВ «Страхова група «Оберіг» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ЕР-205125583, страхувальник ОСОБА_4 (а. с. 8).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 транспортний засіб марки «Infinity», д.н.з. НОМЕР_2 , належить на праві власності ОСОБА_3 (а. с. 11).

22 липня 2022 року ОСОБА_3 , як власник транспортного засобу марки «Infinity», д.н.з. НОМЕР_2 , звернувся до ТДВ «Страхова група «Оберіг» із заявою про виплату страхового відшкодування (а. с. 30-35).

Відповідно до ремонтної калькуляції №34390 вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Infinity», д.н.з. НОМЕР_2 , складає 20 746,01 грн (а. с. 10).

ТДВ «Страхова група «Оберіг» було відкрито страхову справу №34390 та складено страховий акт №34390/1 від 05 серпня 2022 року на суму 18 500, 00 грн (а. с. 12).

08 серпня 2022 року ТзДВ «Страхова група «Оберіг» здійснило страхове відшкодування ОСОБА_3 згідно страхового акту №34390/1 від 05 серпня 2022 року у розмірі 18 500, 00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №15127 від 08 серпня 2022 року (а. с. 14).

13 грудня 2023 року ТДВ «Страхова група «Оберіг» звернулось до ОСОБА_1 із вимогою про виплату грошових коштів згідно страхового акту №34390/1 від 05 серпня 2022 року (а. с. 15).

Суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позову ТзДВ «Страхова група «Оберіг» виходив із того, що позивачем не надано суду належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження обставин, що викладені в позовній заяві, зокрема, щодо підставності стягнення на свою користь сплаченого страхового відшкодування ТзДВ «Страхова група «Оберіг» за страховим випадком.

Посилаючись на постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 травня 2022 року суд зазначив, що із змісту постанови вбачається, що у судовому засіданні не встановлена вина ОСОБА_1 у вчиненні ДТП, мотивувальна частина постанови не містить жодних встановлених обставин ДТП, а обґрунтування зводиться до наявності відносно ОСОБА_1 протоколів про адміністративне правопорушення серії ААД №205763 та серії ААД №205762 від 23 грудня 2021 року, яка вчинила ДТП 21 жовтня 2021 року. Крім того, жодних даних що дослідження судом схеми місця ДТП, врахування пояснень водіїв, в тому числі пояснень ОСОБА_1 , які були надані до Управління патрульної поліції у м. Києва 23 грудня 2021 року, які дозволили б суду встановити конкретні дії зазначених осіб та порушення Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_1 , та які б могли бути враховані судом при розгляді даної справи, вказана постанова не містить.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що постанова Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 травня 2022 року, справа №369/2428/22, не може бути достатнім доказом вини відповідача у завданні шкоди майну особи внаслідок дорожньо-транспортної події.

Апеляційний суд не може погодитись із вказаними висновками суду першої інстанції в частині визначення розміру відшкодування матеріальної шкоди з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України визначено, що реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

За змістом положень статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, та шкоди, завданої внаслідок взаємодії цих джерел, визначені нормами статей 1187, 1188 ЦК України.

Відповідно до ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

За загальним правилом майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 979 ЦК України, ст. 16 Закону України «Про страхування» за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно з п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Відповідно до змісту положень Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик за договором про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів несе обмежену відповідальність, та при настанні страхового випадку відшкодовує оцінену у встановленому цим Законом порядку шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди відповідно до лімітів відповідальності з урахуванням зносу автомобіля, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а також за вирахуванням франшизи, якщо вона була встановлена договором. Обов`язок щодо сплати всіх інших сум, якщо страхове відшкодування не покрило завданої шкоди, покладається на винну особу.

Така особа, відповідно до статті 1192 ЦК України, має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Підпунктом «в» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України ««Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником).

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 травня 2022 року у справі №369/2428/22, ОСОБА_1 26.10.2021 року близько 17:20 год. в Київській області, в с. Гатне, вулиця Прикордонна, керуючи транспортним засобом Dodge RAMд.н.з. НОМЕР_1 , під час зміни напрямку руху не дотримався безпечного бокового інтервалу, внаслідок чого здійснив наїзд на автомобіль INFINITI д.н.з. НОМЕР_2 . При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, після чого залишив місце ДТП. Провадження по справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124, ст. 122-4 КУпАП закрито у зв`язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. Постанова набрала законної сили 10 червня 2022 року.

Відповідно до висновку, який сформульовано у пункті 69 постанови Великої Палати Верховного Суду 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження№ 14-176цс 18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції не оцінив належним чином надані сторонами докази та дійшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні позову ТДВ «СГ «ОБЕРІГ».

Так, колегія суддів бере до уваги, що ДТП сталося із вини ОСОБА_1 яка під час зміни напрямку руху не дотрималась безпечного бокового інтервалу та яка, будучи причетною до дорожньо-транспортної пригоди, залишила її місце події чим порушила вимоги передбачені ст. 122-4 КУпАП. Про що зазначено і в постанові Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 травня 2022 року у справі №369/2428/22. Суд, розглядаючи вказану справу про адміністративне правопорушення дійшов висновку про наявність правових підстав для закриття провадження у справі із підстав спливу строку притягнення особи до адміністративної відповідальності визначених ч. 2 ст. 38 КУпАП.

Тлумачення статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» свідчать про те, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП - через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі статті 38 КУпАП за закінченням строків накладення адміністративного стягнення, не звільняє винну особу від відповідальності за шкоду, завдану внаслідок ДТП.

До подібного за змістом висновку дійшов Верховний Суд при розгляді 18 січня 2023 року справи № 559/1253/19.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Апеляційний суд зауважує, що в даному випадку позивачем заявлено вимоги про стягнення шкоди в порядку регресу і відповідно до умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Позивачем надано докази про те, що страховиком відшкодовано страхове відшкодування потерпілій особі у розмірі 18 500 грн. Виплату проведено на підставі страхового акта № 343980/1 від 05.08.2022 та ремонтної калькуляції. Позивач здійснив виплату страхового відшкодування. Відтак вимоги ТзДВ «СГ «Оберіг» про стягнення в порядку регресу з ОСОБА_1 суми страхового відшкодування на підставі п. «в» ч. 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є законними та обґрунтованими.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку про законність та обґрунтованість доводів викладених в апеляційній скарзі ТзДВ «СГ «Оберіг» та невідповідність висновків викладених в рішенні суду першої інстанції вище вказаним нормам матеріального права.

Що стосується витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Витрати, які підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у встановленому Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з вимогами частин першої, другої, п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року.

У справі, що переглядається, позивач в позовній заяві просив стягнути на його користь з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7300 грн. До позовної заяви додано договір №34390/1 від 04.07.2024 про надання професійної правничої допомоги, акт прийому-передачі наданих послуг, в якому відображено розрахунок витрат на професійну правничу допомогу.

Судом встановлено, що наявність договірних відносин у суді першої інстанції між ТДВ «СГ «Оберіг» в особі генерального директора ОСОБА_5 та адвокатом Стецюрою Ольгою Вікторівною підтверджується договором від 04.07.2024, відповідно до якого клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надавати правничу допомогу щодо представництва інтересів клієнта в суді першої інстанції про стягнення на користь клієнта страхового відшкодування, яке було виплачено згідно полісу № ЕР-205125583 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 26.10.2021.

Відповідно до п. 4.1. вартість правової допомоги, що надається адвокатом, складає 7300 грн.

Отже, відповідно до договору про надання професійної правничої допомоги від 04.07.2024 між сторонами погоджено фіксований гонорар за виконану роботу.

У письмових поясненнях в суді першої інстанції, представник Сапегін В.В., посилаючись на ч. 4 ст. 137 ЦПК України вказував на неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу зі складністю справи.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження№ 12-171гс19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат за надання правничої допомоги адвокатом, апеляційний суд враховує заперечення представника Сапегіна В.В., загальні засади цивільного законодавства та критерії такого відшкодування, складність справи та виконаних адвокатом робіт; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та значення справи для сторін.

Відтак, виходячи з конкретних обставин справи, її складності, принципу пропорційності розподілу судових витрат, обсягу виконаної адвокатом роботи, заперечення сторони відповідача щодо їх відшкодування, колегія суддів вважає, що зазначений заявником розмір витрат на професійну правничу допомогу у 7 300 грн неспівмірний з наданими стороні справи послугами, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

За таких обставин суд дійшов висновку про стягнення на користь апелянта 3 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, що відповідатиме критерію розумної необхідності цих витрат.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Отже, ухвалене судом рішення, у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Оскільки, суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення про задоволення позовних вимог ТзДВ «Страхова група «Оберіг», то з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2422,40 грн та витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 906,88 грн.

Крім того колегія суддів вважає, що не можуть буди покладені на позивача витрати понесені відповідачем по сплаті послуг правничої допомоги при розгляді вказаної справи з тих підстав, що позов судом визнано обґрунтованим, а згідно до положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до положень частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, 369, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг», поданою представником Стецюрою Ольгою Вікторівною, задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 лютого 2025 року скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення, яким позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди у порядку регресузадовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» (, вул. Васильківська, 14, м. Київ, 03040) грошові кошти в розмірі 22 505 (двадцять дві тисячі п`ятсот п`ять гривень) грн 77 коп., з яких: 18 500 грн виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу, 788,08 грн інфляційні втрати, 2 911,34 грн пеня, 306,35 грн 3% річних; 3 000 (три тисячі) грн витрат на правничу допомогу, судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп. та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 906,88 (дві тисячі дев`ятсот шість) грн 88 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв