Номер провадження 2/754/791/25
РІШЕННЯ

Іменем України

26 травня 2025 року Деснянський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді Зотько Т.А.

за участю секретаря судового засідання Юхименко А.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», про визнання незаконним наказу, поновлення дії трудового договору та стягнення заробітної плати, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, в особі свого представника - адвоката Кириченка Р.Ю. звернувся до суду із позовом і просить визнати незаконним та скасувати наказ № 389/ос від 01 квітня 2022 року та додаток до нього в частині, що стосується позивача; поновити дію Трудового договору між сторонами та стягнути із відповідача на користь позивача заробітну плату за період дії оскаржуваного наказу по дату поновлення дії трудового договору.

В обґрунтування позовних вимог представник зазначав, що позивач перебуває з відповідачем у трудових правовідносинах. Указом Президента України № 64/2002 від 24 лютого 2022 року на території України був введений воєнний стан, який на день звернення до суду з вказаним позовом скасований не був. З відповіді на адвокатський запит позивачу стало відомо, що дію трудового договору з ним було припинено з 01 квітня 2022 року. При цьому, уповноважені особи АТ «Укрзалізниця» не повідомляли позивача про призупинення дії договору в передбаченому законодавством порядку. Крім того, представник позивача зазначив, що наказ № 389/ос від 01 квітня 2022 року та додаток до нього не відповідають вимогам частини другої статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», оскільки відсутній реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта. Також відсутня інформація про погодження з військовою адміністрацією, яка здійснює свої повноваження на відповідній території наказу (розпорядження) про призупинення дії трудового договору. Оспорюваний наказ та витяг з додатку до нього було отримано Адвокатським бюро 09.08.2024 року і саме в день отримання позивачу стало відомо про порушення наявні в оспорюваному наказі. За таких обставин представник позивача просив суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Укрзалізниця» і додаток до нього від 01 квітня 2022 року № 389/ос в частині, що стосується ОСОБА_1 ;

- поновити дію трудового договору з працівником ОСОБА_1 ;

- стягнути з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 належну суму заробітної плати та інших виплат за період дії наказу та додатку до нього від 01 квітня 2022 року № 389/ос по дату поновлення дії трудового договору.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 26.09.2024 року позовну заяву прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання.

08.11.2024 від представника відповідача адвоката Килівника Р.С. до суду надійшов відзив на позов, з посиланням на те, що часом, коли позивач дізнався про призупинення дії трудового договору з нею, є квітень 2022 року, коли на його електронну адресу почали надходити в автоматизованому режимі засобами АСБО «Фобос» розрахункові листи, в яких, зокрема, зазначено вид нарахування «призуп. дії трудового договору», «сума -0,00». Тому позивачем пропущений строк звернення до суду із даним позовом, передбачений ч.1 ст.233 КЗпП України. Представник вказав, що указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» передбачено можливість обмеження права на працю в умовах воєнного стану. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається державу, що здійснює військову агресію проти України. Позивача було повідомлено про неможливість надання роботи, оскільки обсяги господарської діяльності АТ «Укрзалізниця» в зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України критично зменшилися та відпали завдання, до виконання яких він раніше залучався, а відтак позивач був включений до переліку працівників, з якими було запропоновано призупинити дію трудових договорів на виконання розпорядження №Ц-3-86/117-22 від 29.03.2022. Щодо посилання представника позивача на невідповідність оскаржуваного наказу вимогам ч.2 ст.13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», то представником відповідача зазначено, що станом на день винесення наказу вищезазначений Закон даних норм не містив, вони були внесені до нього Законом України № 2352-ІХ від 01 липня 2022 року. З урахуванням викладеного представник відповідача просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до розпорядження від 10.12.2024 року у зв`язку з прийняттям 03 грудня 2024 року Вищою радою правосуддя рішення №3505/0/15-24 про звільнення судді Деснянського районного суду міста Києва Таран Н.Г., відповідно до пункту 2.3.52 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року №30 (зі змінами), п.2.3.40 Засад використання автоматизованої системи документообігу Деснянського районного суду міста Києва (зі змінами) призначено повторний автоматизований розподіл по справі №754/13227/24 (провадження №2/754/6104/24) за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», про визнання незаконним наказу, поновлення дії трудового договору та стягнення заробітної плати.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 10.12.2024 року вище зазначена цивільна справа передана судді Зотько Т.А.

Ухвалою судді від 12.12. року було прийнято справу до провадження та поставлено справу розглядати в порядку спрощеного провадження з викликом сторін (а.с.131-132).

31.01.2025 від представника позивача адвоката О.Світличного до суду надійшли додаткові пояснення (а.с.137-140), відповідно до яких він просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Зазначив, що право призупинення дії трудового договору, передбачене ст.13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботи, а працівник не може виконати роботу. Відповідачем не було надано доказів на підтвердження підстав для тимчасового призупинення дії трудового договору із позивачем, зокрема неможливість надати йому роботу в АТ «Укрзалізниця». Також АТ «Укрзалізниця» не припинило свою діяльність під час військової агресії, є товариством, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави. З обставин справи не вбачається абсолютна неможливість надання йому роботи, відповідачем не було запропоновано позивачу переведення позивача на іншу роботу із збереженням середньої заробітної плати. Призупинення дії трудового договору з працівником відповідно до положень вищезазначеного закону хоч і не є звільненням з роботи, але фактично позбавляє працівника роботи і належного доходу. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про виділення коштів з резервного фонду державного бюджету» № 193 від 03 березня 2022 року з метою забезпечення належного функціонування АТ «Укрзалізниця» в умовах воєнного стану було виділено Міністерству інфраструктури 18006 млн гривень для здійснення заходів з безперебійного функціонування залізничного транспорту в умовах воєнного стану в частині, зокрема, виплати заробітної плати та на забезпечення нагальних потреб функціонування держави в умовах воєнного стану. Тому представник вважав, що відповідач повинен сплатити на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу.

12.02.2025 представником відповідача - адвокатом Килівник Р.С. подано клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду судового рішення у подібних правовідносинах у касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду Верховного Суду у справі № 758/4178/22 за касаційною скаргою акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Подільського районного суду м. Києва від 27.10.2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 01.04.2024.

Представником позивача 14.02.2025 подано заперечення на клопотання про зупинення провадження у справі.

Згідно ухвали суду від 26.05.2025 клопотання представника відповідача - адвоката Килівник Р.С. про зупинення провадження у справі - залишено без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача - адвокатка Рог А.С. позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі з підстав, зазначених в позові та поданих по суті спору заявах.

Представник відповідача - адвокат Килівник Р.С. позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення з підстав, зазначених у відзиві. Крім того, просив суд застосувати наслідки пропуску позивачем строку на звернення до суду з вказаним позовом та відмовити у його задоволенні.

Вислухавши вступне слово позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов наступного висновку.

Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Як встановлено судом, позивач з 22.02.2001 перебуває у трудових відносинах з відповідачем та з 11 квітня 2019 року працював на посаді головного фахівця відділу експлуатації Департаменту локомотивного господарства.

Як вбачається з витягу з наказу Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 389/ОС від 01 квітня 2022 року було припинено з 01 квітня 2022 року простій, введений наказом № Ц-42/6 від 24 лютого 2022 року працівникам, зазначеним у додатку, в тому числі і з позивачем, з 01 квітня 2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні було призупинено дію трудових договорів з даними працівниками. Призупинення дії трудових договорів не тягне за собою припинення трудових відносин. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України, у порядку та строки, передбачені чинним законодавством України.

Як стверджує позивач, про існування даного наказу він дізнався після отримання відповіді на адвокатський запит № ЦЦУП-12/1136 від 29.07.2024 його представником 09.08.2024.

Як вбачається з копії наказу голови правління АТ «Укрзалізниця» № 389/рс від 01 квітня 2022 року (а.с.113) було призупинено з 01 квітня 2022 року дію трудових договорів з даними працівниками, зокрема і з позивачем.

Відповідно до наказу (розпорядження) №1849/ос від 25.10.2022, на підставі особисто поданої позивачем заяви від 19.10.2022 (підстава лист від 27.09.2022), ОСОБА_1 було звільнено за статтею: п.5 ст.36 КЗпП України з 27.10.2022 у зв`язку з переведенням до виробничого підрозділу локомотивного депо Київ-Пасажирський регіональної філії «Південно-Західна залізниця» (а.с.103, 105).

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України було введено воєнний стан, який в подальшому неодноразово було продовжено.

Згідно з пунктом 3 вищезазначеного Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41, 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до п.п. 5 п. 1 ст. 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно із пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

З огляду на вищевикладене, положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (станом на момент видачі оскаржуваного наказу) призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Таким чином, Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачає право роботодавця призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин, не виплачувати у період призупинення заробітну плату, гарантійні та компенсаційні виплати працівникам.

Водночас, з аналізу положень частини 1 статті 13 Закону «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», вбачається, що таке право роботодавця щодо призупинення трудового договору з працівником настає за певних умов, зокрема, за таких як абсолютна неможливість через збройну агресію роботодавцем надати роботу, а працівником виконувати її. До того ж побудова цієї норми закону вказує на те, що законодавець передбачив одночасне настання як неможливості роботодавцем надати роботу, так і неможливість виконувати цю роботу працівником.

Отже, спеціальна норма передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.

Разом з тим, таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Тому за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору.

Аналогічний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 01 червня 2023 року у справі №149/1089/22 (провадження №61-292св23).

Як зазначається позивачем та не заперечується представником відповідача, АТ «Укрзалізниця» своєї діяльності не припиняло, як станом на час початку збройної агресії російської федерації проти України, так і станом на час винесення оскаржуваного наказу, товариство працювало та продовжує працювати на зараз.

Сторони по справі підтверджують обставини зміни в організації виробництва і праці, призупинення роботи працівників апарату управління АТ «Укрзалізниця», пошкодження залізничної інфраструктури, втрати майна і т.д. на території України.

Позивач зазначає, що він виявляв бажання та мав об`єктивну можливість працювати та виконувати свої обов`язки на робочому місці.

Разом з тим, представником відповідача належним чином не доведено, що на час видання оскаржуваного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а у працівника її виконувати.

Таким чином, суд погоджується з доводами позивача, щодо порушення його трудових прав відповідачем.

Згідно з вимогами частини першої статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Згідно зі статтею 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Позивач до суду з клопотанням про поновлення строку на звернення до суду з поважних причин не звертався.

Як зазначили суду позивач та його представник, про існування оскаржуваного наказу позивач дізнався тільки 09.08.2024 після отримання відповіді на адвокатський запит № ЦЦУП-12/1136 від 29.07.2024 його представником, а тому строки на звернення до суду за захистом порушених прав, позивачем не пропущено.

З матеріалів справи вбачається, що згідно розрахунків заробітної плати, наданих відповідачем, за період з квітня 2022 року по червень 2022 року заробітна плата позивачу не була нарахована, у зв`язку із призупиненням дії трудового договору.

Як зазначив суду представник відповідача, на електронну адресу ОСОБА_1 під час закриття розрахунку заробітної плати в автоматизованому режимі засобами АСБО «Фобос» направлялися вищевказані розрахункові листки і позивач очевидно знав про невиплату йому заробітної плати і відповідно саме з вказаного часу має обраховуватись строк на звернення позивача до суду.

Судом встановлено, що відповідно до наказу (розпорядження) №1849/ос від 25.10.2022, на підставі особисто поданої позивачем заяви від 19.10.2022 (підстава лист від 27.09.2022), ОСОБА_1 було звільнено за п.5 ст.36 КЗпП України з 27.10.2022 у зв`язку з переведенням до виробничого підрозділу локомотивного депо Київ-Пасажирський регіональної філії «Південно-Західна залізниця».

Таким чином, суд приходить до висновку, що підстави для звернення до суду з даним позовом існували та були відомі (або могли стати відомі) позивачу безпосередньо в момент його особистого звернення до відповідача з заявою від 19.10.2022 (підстава лист від 27.09.2022) про звільнення за переведенням, а відтак суд вважає безпідставними доводи сторони позивача, що строк на звернення до суду з даним позовом необхідно обраховувати з дати отримання оспорюваного наказу 09.08.2024, тобто після отримання відповіді на адвокатський запит № ЦЦУП-12/1136 від 29.07.2024.

Верховний Суд в постанові від 20.03.2024 у справі №205/4305/23 з аналогічними правовідносинами, застосовуючи положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України, зазначив, що з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору працівник може звернутися в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Законом України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» КЗпП України доповнено главою XIX «Прикінцеві положення», в якій зазначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Тлумачення наведених норм закону свідчить про те, що запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Верховний Суд у постанові від 24.04.2024 у справі №580/4684/22 вказав, що запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин.

Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України неодноразово продовжувався та був відмінений з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651.

Отже, з 30 червня 2023 року на території України не діє карантин, який був встановлений Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19».

Таким чином, враховуючи, що оскаржуваний наказ був винесений відповідачем 01 квітня 2022 року під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), який перебігав безперервно та завершився 30 червня 2023 року, з урахуванням тримісячного строку, визначеного частиною першою статті 233 цього Кодексу, суд погоджується з доводами представника відповідача та приходить до висновку, що звернувшись до суду з даним позовом 18.09.2024, позивач пропустив строки, встановлені ч. 1 ст. 233 КЗпП України, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог через пропуск строку на звернення до суду з позовом.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Враховуючи викладені вище обставини, суд приходить до висновку про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав пропуску ним строку на звернення до суду з даним позовом.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 64 Конституції України, ст.ст. 233, 234 КЗпП України, ст.ст. 4, 12, 13, 76-79, 81,141, 258-259, 263-265, 352-354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», про визнання незаконним наказу, поновлення дії трудового договору та стягнення заробітної плати - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дані позивача: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Дані відповідача: Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

, м. Київ, вул. Єжи Гедройця,5.

Повний текст рішення суду виготовлено 04.06.2025.

Суддя: Т.А.Зотько