ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Куснер Ніна Олександрівна, на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 04 грудня 2024 року у складі судді Токар Н.В. у цивільній справі № 204/16006/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2023 року позивач звернулась до суду з позовною заявою, пред`явленою до ОСОБА_1 , на предмет стягнення з останнього на свою користь боргу у сумі 53 696,24 грн який складається із суми основного боргу 35000 грн, 3% річних 3078,08 грн, а також інфляційних втрат у сумі 15618 грн та судові витрати, обґрунтовуючи це тим, що 04 листопада 2020 року між нею та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого позивач надала у борг відповідачу грошові кошти у розмірі 35000 грн. За умовами договору боржник зобов`язався повернути позивачу отримані грошові кошти у строк до 31 грудня 2020 року, про що відповідачем складено розписку власноруч у присутності свідків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Однак, борг відповідач не повернув, усіляко ігнорував позивача, у зв`язку з чим остання звернулась до суду за захистом свого порушеного майнового права.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 04 грудня 2024 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 35000 грн, 3% річних від простроченої суми у розмірі 3075,21 грн, інфляційне збільшення за період з 01 січня 2021 року по 05 грудня 2023 року у сумі 15618 грн, а разом 53693,21 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 1073, 53 грн /а.с.112-118/.

Рішення суду мотивовано встановленням факту укладення договору позики між сторонами, який оформлений розпискою, як борговим документом, в розумінні ст. 1046,1047 ЦК України, встановлення факту передачі коштів позивачем відповідачеві у розмірі 35 000 грн, який не заперечує цього факту. При цьому судом першої інстанції встановлено порушення з боку відповідача майнових прав позивача у зв`язку із неповернення у розмірі та строки взятих у борг коштів. Крім того судом першої інстанції зазначено, що не знайшли свого підтвердження доводи відповідача щодо повернення усієї суми боргу позивачеві через її дочку, з якою відповідач був тоді у шлюбі, як і не доведено відповідачем використання взятих у позивача у борг коштів на сімейні потреби, що є спільною власністю подружжя, як вважає відповідач.

У відповідності до ст. 625, 1050 ЦК України, враховуючи наявність грошових зобов`язань відповідача перед позивачем, суд першої інстанції також вважав доведеним право позивача на стягнення з відповідача штрафних санкцій, що є спеціальною відповідальністю відповідача за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01 січня 2021 року по 05 грудня 2023 року.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 через свого представника адвоката Куснер Н.О., у січні 2025 року подав апеляційну скаргу (а.с.125-128), в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені заявлених позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не був наданий суду першої інстанції оригінал розписки, який, за її твердженнями, у неї зберігається, що викликає сумніви в існуванні цієї розписки. Надана до матеріалів справи її копія не відповідає вимогам ст. 95 ЦПК України, що судом першої інстанції проігноровано. Зазначив, що заявляв клопотання про дослідження оригіналу розписки в судовому засіданні, тоді як суд визнав достатнім наявність в матеріалах справи лише її копії. Разом з цим наголосив, що суд першої інстанції, всупереч ч.10 ст. 230 ЦПК України, порушив правила допиту свідків та не відобразив в рішенні суду всіх показань свідка ОСОБА_5 , не надавши їм правової оцінки. Скаржник також вважає, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин вимоги ст. 65 Сімейного кодексу України, у відповідності до якої договір позики було укладено в інтересах сім`ї, враховуючи, що ОСОБА_3 , яка була на той час його дружиною, була присутня в момент укладання цього договору, чим надала фактично згоду на його укладання.

Позивач ОСОБА_2 , не скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, відзиву на апеляційну скаргу не подавала, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач є колишнім чоловіком доньки позивача. 04 листопада 2020 року відповідач взяв у позивача у борг 35000 грн та зобов`язався повернути борг до 31 грудня 2020 року, власноруч написав розписку у присутності свідків, кошти отримав одразу, проте, до цього часу так їх і не повернув. Оригінал розписки знаходиться у позивача, що підтверджує факт одержання грошей відповідачем від позивача. (а.с.6). Розписка складена у присутності двох свідків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Суд першої інстанції встановив, що зазначені вище обставини визнав відповідач, а тому такі обставини, в силу ч.1 ст.82 ЦПК України, не потребують доказуванню.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Задовольняючи, хоча б і частково, позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що боргова розписка ОСОБА_1 від 04 листопада 2020 року є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми; розписка від 04 листопада 2020 року містить у собі інформацію щодо отримання позичальником коштів у розмірі 35000 грн в борг та зобов`язання щодо повернення боргу у визначений строк, а саме до 31 грудня 2020 року. Наявність у позивача оригіналу розписки свідчить про невиконання відповідачем, як боржником у боргових зобов`язаннях, свого обов`язку з повернення грошових коштів, як правомірно зазначено судом першої інстанції та не спростовано скаржником при розгляді його апеляційної скарги.

Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_3 пояснила суду, що вона є донькою позивача та перебувала у шлюбі з відповідачем. Свідок зазначала, що 04 листопада 2020 року була присутня у приміщенні аптеки при складанні ОСОБА_1 боргової розписки, особисто бачила передання від ОСОБА_6 . ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 35000 грн. ОСОБА_1 , хоча і був на той момент її чоловіком, проте, кошти брав на власні потреби для проходження МСЕК. При цьому наголосила, що кошти відповідач її матері не повернув, як і не передавав їх їй для передачі матері.

Свідок ОСОБА_7 , допитана судом першої інстанції, зазначила, що вона є донькою позивача, а відповідач її колишній зять. Свідок достеменно знає, що відповідач взяв у її матері у борг 35000 грн. Крім того, відповідач брав і у неї грошові кошти у борг, проте, вона розписку з нього не брала. Із її сестрою ОСОБА_3 , відповідач шлюб розірвав, а гроші так і не повернув її матері. Знає, що гроші брав у борг задля проходження МСЕК.

Колегія суддів наголошує, що зазначені обставини не спростовані відповідачем ОСОБА_1 як в суді першої інстанції, так і при розгляді його апеляційної скарги. Доводи скаржника про те, що грошові кошти були отримані ним від позивача ОСОБА_2 на потреби та в інтересах його зі ОСОБА_3 сім`ї, не знайшли свого підтвердження та не доведені належними доказами, про що вірно зазначив і суд першої інстанції. За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що доводи скаржника про застосування положень ст. 65 Сімейного кодексу України до даних правовідносин, не беруться до уваги при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Статтею 527 ЦК України, передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Згідно ст.545 ЦК України: прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі (ч.1); якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові; у разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає (ч.2); наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Отже, зі змісту вказаних норм закону вбачається, що наявність у кредитора (позивача) на руках оригіналу розписки, а також відсутність розписки кредитора про повернення боргу свідчить про невиконання боржником (відповідачем) свого зобов`язання.

Доводи скаржника про те, що позивачем ОСОБА_2 не було долучено до матеріалів справи оригінал розписки, з чого у сторони відповідача виникає сумнів у її наявності, також колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки колегією суддів було задоволено клопотання представника позивача адвоката Мелешка І.В. про огляд письмових доказів ухвалою колегії суддів від 27 травня 2025 року та в судовому засіданні від 28 травня 2025 року після надання стороною позивача оригіналу розписки (а.с.165) цей оригінал боргового документу було оглянуто та долучено до матеріалів справи.

Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції не було витребувано від позивача цього оригіналу документу на його клопотання також не приймаються до уваги, оскільки сторона відповідача не заперечувала факт надання такої розписки позивачеві, як і не заперечувала факту отримання від позивача грошових коштів, а сумнівів у суду першої інстанції в дійсному укладенні цього договору позики та власноручному підписанні боргового документу відповідачем не виникло. Крім того, звертаючись з цим позовом, позивачем у позовній заяві зазначалось про наявність у неї оригіналу розписки, копія якої долучалась нею до позову, що відповідає вимогам ст. 95, 175-177 ЦПК України, як про це вірно зазначив суд першої інстанції, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Висновки суду першої інстанції повністю узгоджуються як з матеріалами справи, так і поясненнями допитаних свідків, де свідок зі сторони відповідача не спростував встановлених судом першої інстанції фактичних обставин та не зазначив обставин про особисту обізнаність та присутність в момент передачі грошових коштів позивачем відповідачеві та їх використання відповідачем.

Частиною 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договорів позики, є грошовими зобов`язаннями і, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18).

Колегія суддів відзначає, що судом першої інстанції вірно визначено характер спірних правовідносин, всебічно та повно встановлено фактичні обставини справи, досліджено та перевірено наявність права у позивача на звернення до відповідача з цим позовом, який прострочив виконання грошового зобов`язання за договором позики від 04 листопада 2020 року, що є наслідком застосування до цих правовідносин положень ст. 625 ЦПК України з одночасним стягненням і основної суми боргу. Розрахунок штрафних санкцій суду першої інстанції повністю доведений, перевірений та не викликає будь-яких сумнівів.

Колегія суддів наголошує, що, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які можуть підтвердити обставини, на які посилається скаржник в своїй апеляційній скарзі.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості та незаконності рішення не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування рішення, оскільки апеляційна скарга не містить обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку що суд першої інстанції належним чином перевірив фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку про задоволення заявлених позовних вимог.

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Куснер Ніна Олександрівна залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 04 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 28 травня 2025 року.

Повний текст постанови складено 05 червня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна