БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/814/23
Провадження № 2/730/21/2025
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2025 р. м. Борзна

Борзнянський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Ріхтера В.В.,

з участю секретаря судового засідання Стрижак Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Борзни в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

25 липня 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з нього 248219,73 грн. кредитної заборгованості. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 27.09.2013 року між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір, який неодноразово продовжувався. Проте, ОСОБА_2 зобов`язання за вказаним договором не виконав і станом на 18.05.2023 року має заборгованість в розмірі 718998,19 грн, яка складається з 248219,73 грн. заборгованості за тілом кредиту, 470778,46 грн пеня.

Ухвалою суду від 26 липня 2023 року позовну заяву прийнято судом до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 18 вересня 2023 року клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі задоволено. Зупинено провадження у даній справі до припинення перебування ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України.

Ухвалою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 06.05.2025 поновлено провадження у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Цією ж ухвалою суд здійснив перехід з розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін до спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач в судове засідання представника не направив, повідомлявся про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку.

Відповідач був повідомлений належним чином про день та час розгляду справи відповідно до положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, однак у встановлений законом строк відзиву на позов не подав, із заявами до суду не звертався.

Крім того, суд враховує, що відповідач був також повідомлений про розгляд справи шляхом направлення документів та відповідного виклику до суду через електронний кабінет суду, який належним чином зареєстрований у відповідача.

Також, суд враховує, що відповідач має належним чином представництво у суді, оскільки має представника, який також був обізнаний про день та час розгляду справу.

Представник заявника в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про можливість розгляду справи у її відсутність.

За таких обставин, суд уважає, що сторони належним чином повідомлені про розгляд справи, їхні права не порушені, а тому перешкод для розгляду справи немає.

Крім того, у цій справі необхідно звернути увагу на таке.

Частиною 2 статті 2 ЦПК України визначено, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

При цьому пунктами 4 та 5 частини 3 статті 2 ЦПК України одними з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначені змагальність сторін та диспозитивність.

Згідно частини 2 статті 12 ЦПК України, якою дано визначення принципу змагальності цивільного судочинства, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Частиною 2 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини 2 статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Зазначене відповідає положенням частини 1 статті 81 ЦПК України, якою визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд бере також до уваги й те, що справа має бути розглянута у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового розгляду.

ЄСПЛ неодноразово вказував, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено такі висновки: «Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

У даній справі перед судом поставлене питання оцінити баланс між можливістю розглянути справу, за наявності даних проте, що відповідач перебуває у ЗСУ, та наявності дійсних, реальних обставин, за яких відповідач не може бути учасником даного процесу на цій стадії.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 2 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Тобто, формально процесуальний закон містить імперативний обов`язок суду зупинити провадження за підставою перебування у ЗСУ незалежно від статусу сторони, стадії процесу.

Конструкція норми, що зобов`язує суд зупинити провадження в справах, де стороною є військовослужбовець, дає підстави для процесуальних зловживань.

Однак, Верховний Суд сформулював правову позицію, за якою для зупинення судом провадження у справі з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України в матеріалах справи мають бути докази перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору у складі Збройних Сил України.

Так, у справі № 756/3462/20 від 29.03.2023 Верховний Суд вказав, що належним письмовим доказом для зупинення провадження у справі у зв`язку з перебуванням сторони у складі ЗСУ є наказ по особовому складу, при цьому інші документи визнав недостатніми.

Одночасно суд звертає увагу на послідовну сталу позицію Верховного Суду про недостатність формального перебування у ЗСУ для зупинення провадження у справі необхідно встановити, що військова частина, де проходить службу особа, переведена на воєнний стан та виконує бойові завдання у зоні бойових дій (наприклад, постанова Верховного Суду від 13 березня 2025 року у справі 904/4027/22).

Обмірковуючи вказані позиції, стає очевидною думка Верховного Суду, що військовослужбовець, який, наприклад, перебуває на заході країни, вочевидь, знаходиться в іншому положенні, аніж військовослужбовець, який знаходиться на сході країни на лінії розмежування, тому й підхід судів щодо оцінки вказаного має бути різний.

У даній справі дійсно маються дані, що відповідач перебуває у ЗСУ, однак відсутні дані що відповідач залучений до участі у бойових діях. Також, відсутні дані про переведення на воєнний стан або залучення до виконання завдань у зоні бойових дій військовою частиною, в якій відповідач перебуває на військовій службі. Відсутність таких даних у справі не підтверджує наявності підстав для зупинення провадження у справі, які передбачені п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України. Даний правовий висновок узгоджується з постановою Верховного Суду від 09.11.2022 у справі № 753/19628/17.

З досліджених судом довідок щодо перебування відповідача у ЗСУ убачається лише сам факт перебування відповідача у певній військовій частині, жодних інших даних немає.

Звертає увагу суд й на те, що місцем проходження служби відповідача (знаходження військової частини) були: с. Старичі Львівської області; селище Десна Чернігівської області (навчальний центр).

Незважаючи на можливість надати відповідні докази суду, ані відповідач, ані його представник не надали суду доказів, що відповідач об`єктивно не може висловити свою позицію у справі чи для цього є відповідні перешкоди. Ураховує суд також те, що спрощене провадження у цій справі було відкрито без виклику сторін.

У даній справі, в тому числі на виконання вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

З 2023 року по день розгляду справи у відповідача та його представника було достатньо часу для надання відповідних доказів суду чи висловлення відповідної своєї позиції у справі, у тому числі, шляхом надання відзиву на позовну заяву.

Також, відповідно до положень ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Під зловживанням процесуальними правами слід розуміти особливу форму цивільного процесуального правопорушення, тобто умисні недобросовісні дії учасників цивільного процесу, що супроводжуються порушенням умов здійснення суб`єктивних процесуальних прав і здійснювані лише з видимістю реалізації таких прав, пов`язані з обманом відносно відомих обставин справи, в цілях обмеження можливості реалізації або порушення прав інших осіб, що беруть участь в справі, а також в цілях того, що перешкодило діяльності суду по правильному і своєчасному розгляду і вирішенню цивільної справи, - що породжує застосування заходів цивільного процесуального примусу.

Основна ознака зловживання процесуальними правами полягає в тому, що дії, які її складають, вчиняються на зовні законній юридичній підставі. Механізм зловживання процесуальними правами полягає в тому, що особа, яка бажає мати певний юридичний результат, вчиняє процесуальні дії (бездіяльність), зовні «схожі» на ті юридичні факти, з якими пов`язується настання необхідного результату. Такі дії, однак, мають повністю штучний характер, подібно тому, як удавана угода у цивільному праві вчиняється лише для цілей прикриття іншої угоди.

За вимог п. 1 ч. 2 ст. 44 ЦПК України, залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ чи встановлення явної неповаги до суду чи учасників справи (Постанова ВС від 03.03.2021 у справі № 761/27076/19 (провадження № 61-14448св20).

Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права. Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права. (Постанова ВС від 12.10.2021 у справі № 311/2121/19 (провадження № 61-11958св20).

Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право (Постанова Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/1873/17).

Зловживання процесуальними правами - це процесуальне правопорушення, яке характеризується умисними недобросовісними діями учасників господарського процесу (їх представників), що призводять до порушення процесуальних прав інших учасників процесу, з метою перешкоджання господарському судочинству, що є підставою для застосування судом процесуальних санкцій (позбавлення права на процесуальну дію або застосування судом інших негативних юридичних наслідків, передбачених законом). (Постанова від 05.04.2023 у справі № 922/4278/21).

Зловживання процесуальними правами зводиться до того, що особа реалізує свої процесуальні права і вчиняє передбачені процесуальним законодавством процесуальні, дії, але робить це на шкоду іншим особам.

З огляду на викладене, суд, не обмежуючи відповідача у доступі до правосуддя, звертає увагу останнього на наявність в його діях ознак зловживання процесуальними правами щодо надання суду доказів в контексті використання їх судом для можливості зупинення розгляд справи.

Частиною 4 ст. 44 ЦПК України передбачено, що суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Необхідність застосування у даній справі заходів впливу на позивача шляхом визнання його дій зловживанням процесуальними правами відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка зокрема покладає на державні органи обов`язок протидіяти зловживанням процесуальними правами.

З урахуванням наведеного, суд уважає, що право відповідача на справедливий суд не порушено та уважає, що за таких умов перешкод для розгляду справи не убачається.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, 611, 625, 1049, 1050, 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; зобов`язання повинні виконуватися сторонами належним чином і своєчасно; порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що 27.09.2013 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву та приєднався до умов та правил надання банківських послуг в тій редакції, що діяла на дату підписання та розміщена на сайті банку https://privatbank.ua/terms. На підставі вищевказаної анкети-заяви відповідачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку було встановлено кредитний ліміт, який в подальшому, у процесі користування банківськими послугами, збільшився, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку та випискою по рахунку. ОСОБА_1 після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Активація ним картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору, що підтверджуються, зокрема, розрахунком заборгованості, випискою по рахункам Відповідача. Після спливу строку дії першої картки ОСОБА_1 для можливості користування рахунком додатково отримані інші кредитні картки. Таким чином, Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав ОСОБА_1 можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту, для чого за зверненнями Відповідача відкрив рахунок та надавав кредитні картки до нього, а Відповідач, отримуючи кредитні картки, фактично отримував електронний платіжний інструмент, який дає можливість використовувати власні гроші або кредитний ліміт на банківському рахунку для здійснення безготівкових операцій, тим самим ОСОБА_1 мав безперервний доступ до самого рахунку. Відповідач зобов`язався повернути використану частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений Договором. Але в процесі користування кредитним рахунком він не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором, а також підтверджується випискою по рахунку. Згідно договору, сторони узгодили, що в разі порушення відповідачем зобов`язань з погашення заборгованості по кредиту протягом 180-ти днів з моменту виникнення таких порушень на підставі ст.ст. 212, 611, 651 ЦК України терміном повернення кредиту встановлюється 180-й день з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту. На 180-й день з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту клієнт зобов`язаний повернути банку кредит, проценти за користування кредитом, неустойку та виконати інші зобов`язання за договором в повному обсязі. Тобто, сторони згідно ст. 212 ЦК України передбачили відкладальну обставину, внаслідок виникнення якої терміном повернення кредиту встановлюється 180-й день з моменту порушення зобов`язань відповідача з погашення кредиту.

Враховуючи, що строк повернення кредиту закінчився на 180-й день прострочення, то відповідно до договору, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань відповідача з погашення кредиту сторони погодили нарахування процентів від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 свої договірні зобов`язання виконував неналежним чином, тіло кредиту, проценти за користування кредитними ресурсами та комісійні платежі у відповідності до умов договору ним сплачувалися нерегулярно.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості ОСОБА_1 станом на 18.05.2023 року має заборгованість 718998,19 грн., яка складається з наступного: 248219,73 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 470778,46 - пеня. На даний час Відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за Договором про надання банківських послуг, що є порушенням законних прав ті інтересів АТ КБ «ПриватБанк».

Як зазначив позивач, законодавство не передбачає вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника буд-яку суму чи частину суми за кредитом. Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача лише заборгованість за тілом кредиту.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 09.11.2018р. (справа № 911/3685/17 та справа № 640/18354/14-ц), до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

ОСОБА_1 всупереч положенням ст.ст. 12, 81 ЦПК України не було надано суду жодних доказів на підтвердження належного виконання ним своїх кредитних зобов`язань та спростування позовних вимог установи банку, а відсутність у нього коштів не може бути підставою для звільнення його від погашення кредитної заборгованості.

Таким чином, враховуючи вищевказані обставини справи, позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими й підлягають задоволенню в повному обсязі.

ОСОБА_1 всупереч положенням ст.ст. 12, 81 ЦПК України не було надано суду жодних доказів на підтвердження належного виконання ним своїх кредитних зобов`язань та спростування позовних вимог позивача.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судовий збір в сумі 3723,30 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 207, 526, 530, 549, 551, 610, 611, 625, 629, 634, 651, 1046-1055 ЦК України, ст.ст. 2-4, 12, 19, 23, 76-89, 141, 258-268, 280 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, код ЄДРПОУ - 14360570) заборгованість по кредитному договору № б/н від 27.09.2013 року в розмірі 248219,73 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, код ЄДРПОУ - 14360570) 3723,30 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення; якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, а у разі її подання - після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Ріхтер В.В.