ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
03 червня 2025 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді Самухи В.О., за участю секретаря судового засідання Беленчук Я.В., розглянувши у відкритому судовому засідання в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, -
05 травня 2025 року на адресу Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.
За змістом заявлених позовних вимог стверджується про те, що 06 грудня 2022 року ОСОБА_1 , не будучи пов`язаним договірними зобов`язаннями із ОСОБА_2 , діючи в інтересах ОСОБА_3 , здійснив платіж на її розрахунковий рахунок у сумі 40 216, 00 гривень. Призначення платежу «доставка авто vin НОМЕР_1 , ОСОБА_3 ».
Позивач зазначає, що автомобіль HUNDAI SONATA, 2014 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , був придбаним ОСОБА_3 на електронних торгах (аукціоні) та територіально знаходився у ОСОБА_4 .
10 січня 2022 року між ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 був укладеним договір про надання послуг з інформування та транспортування автотранспортного засобу, вказаного вище автомобіля.
В березня 2023 року ОСОБА_3 стало відомо, що автомобіль перебуває на території України, але зареєстрований на іншу особу. У зв`язку із зазначеним, вона звернулась з заявою про вчинення кримінального правопорушення до правоохоронних органів.
В подальшому, Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11 квітня 2025 року по справі № 740/5928/24 було розірвано договір № 540 від 10 січня 2022 року, укладений між ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 , з останнього стягнуті збитки у сумі 35 678, 71 гривень та моральну шкоду у сумі 10 000 гривень.
Позивач вважає, що здійснив платіж на рахунок ОСОБА_2 , як представнику фізичною особи-підприємця ОСОБА_5 згідно з договором № 540 від 10 січня 2022 року, однак, з огляду на відсутність повноважень у ОСОБА_2 діяти в інтересах фізичною особи-підприємця ОСОБА_5 в межах правовідносин, що виникають з договору № 540 від 10 січня 2022 року, а також враховуючи факт розірвання цього договору згідно з рішенням суду, грошові кошти у сумі 40 216,00 гривень були перераховані ним без достатньої правової підстави і, згідно приписів статті 1212 ЦК України, підлягають поверненню відповідачкою на користь позивача.
З урахуванням того, що відповідачка не відреагувала на письмову вимогу щодо повернення коштів, позивач просить стягнути суму сплачених ним коштів, з урахуванням інфляційних втрат та нарахованих 3 процентів річних, а також вирішити питання відшкодування судових витрат, що включають витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 05 травня 2025 року, справа передана на розгляд головуючому судді Самусі В.О. (а. с. 35).
Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2025 року відкрито провадженні у справі, судовий розгляд вирішеного проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Судове засідання призначено на 03 червня 2025 року (а. с. 40, 40 зворот).
В судове засідання, призначене на 03 червня 2025 року, не з`явився позивач, його представниця та відповідачка.
Від представниці позивача надійшло клопотання від 02 червня 2025 року про проведення судового засідання без їхньої участі, позовні вимоги підтримують, клопотань не мають.
В судове засідання відповідачка, будучи належним чином повідомленою про час і дату проведення судового засідання, не з`явилась, конверт з ухвалою про відкриття провадження, із судовою повісткою повернувся без вручення із зазначенням працівника поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою», про причини неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву не подала, що відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті.
Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Як передбачено п. 2 ч . 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Згідно п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення (ч. 4 ст. 130 ЦПК України).
З огляду на наведене, відповідачка вважається повідомленою належним чином про час і дату проведення судового засідання, її неявка не перешкоджає розгляду справи по суті.
З урахуванням належного повідомлення учасників судового розгляду про час і дату проведення судового засідання, суд, керуючись приписами частини 1 статті 233 ЦПК України, вирішив проводити судовий розгляд без участі позивача, представника позивача та відповідачки.
У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Ознайомившись зі змістом позову та дослідивши долучені до матеріалів справи докази, суд вважає встановленими наступні обставини справи.
Так, судом встановлено, що 06 грудня 2022 року ОСОБА_1 здійснив платіж на ї розрахунковий рахунок ОСОБА_2 у сумі 40 216,00 гривень. Призначення платежу «доставка авто vin: НОМЕР_1 , ОСОБА_3 ».
Зазначена обставина підтверджується копією квитанції № В1Х0-45СК-327Н-7СМС від 06 січня 2022 року (а. с. 8).
Відповідачка не надала доказів для спростування обставин здійснення відповідного платежу ОСОБА_1 та отримання нею коштів у сумі, зазначеній в квитанції.
Далі, судом встановлено, що 10 січня 2022 року між ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 був укладеним договір про надання послуг з інформування та транспортування автотранспортного засобу.
Згідно умов зазначеного договору, фізична особа-підприємець ОСОБА_5 , як виконавець, зобов`язався надати послуги про інформування та придбання транспортування транспортного засобу, автомобіля HUNDAI SONATA, 2014 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , а замовник, ОСОБА_3 , прийняти та оплатити ці послуги.
Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11 квітня 2025 року по справі № 740/5928/24 було розірвано договір № 540 від 10 січня 2022 року укладений між ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 , з останнього стягнуті збитки у сумі 35 678,71 гривень та моральну шкоду у сумі 10 000 гривень (а. с. 22-26).

Рішення набрало законної сили 13 травня 2025 року.

Судом не встановлено обставин, що свідчили б про існування договірних зобов`язань між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в тому числі і тих, що пов`язані з придбанням, транспортування чи переміщенням автомобіля HUNDAI SONATA, 2014 року випуску, кузов № НОМЕР_1 .

Судом не встановлено обставин, які б свідчили про наявність повноважень у ОСОБА_2 діяти, як представник виконавця, в межах зобов`язання, що виникло із договору № 540 від 10 січня 2022 року, укладеного між ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 .

Крім того, судом встановлено, що зазначений договір було розірвано на підставі судового рішення, яке набрало законної сили.

Судом не встановлено обставин, які б свідчили, що грошові кошти у сумі 40 216,00 гривень, які отримані ОСОБА_2 , були в подальшому у будь-який спосіб передані фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5 та, відповідно, у будь-який спосіб оприбутковані ним.

З урахування встановлених обставин справи, суд вважає, що спірні правовідносини сторін урегульовані нормами ЦК України щодо загальних положень про правочин та зобов`язання, щодо наслідків порушення зобов`язання та спеціальних положень щодо кондикційних зобов`язань.

Зокрема, згідно приписів частини 1 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно приписів частини 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно приписів частини 1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно приписів частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно приписів частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно приписів частини 1, 2 статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно правової позиції, висловленої у Постановах Верховного України суду від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15 та від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17, ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, зокрема й грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів), від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Згідно правової позиції, викладеної в пунктах 73-84 Постанові ВП ВС від 25 вересня 2024 року № 201/9127/21, зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави, зобов`язаний повернути предмет власного збагачення.

Приписи глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача такого майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних.

Кондикційні зобов`язання виникають тоді, коли дії особи або події призводять до не правового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача та сприяло його безпідставному збагаченню.

Безпідставне збагачення може полягати як у так званому «фактичному» збагаченні, коли набувач, не отримуючи права на річ, фактично володіє і користується нею, так і в «юридичному» збагаченні, коли набувач отримує суб`єктивне право на предмет збагачення.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (постанова Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).

Конструкція частини першої статті 1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій потерпілій особі, яка має належний правовий титул на нього (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18).

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Якщо майно набуте на підставі правочину, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. Винятком є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку із зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов.

За загальним правилом, кондикція у її класичному розумінні є самостійним позадоговірним зобов`язальним способом захисту права власності або іншого майнового права, спрямованим на повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, тому учаснику цивільних відносин, за чий рахунок відбулося таке неправомірне збагачення.

Враховуючи вище наведені норми права та процитовані релевантні правові позиції ВП ВС та ВСУ, суд приходить до переконання, що правовідносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з приводу перерахування грошових коштів у сумі 40 216 гривень мають ознаки кондикційного зобов`язання.

Судом не було встановлено, що між сторонами спору існують договірні правовідносини, а перерахування грошових коштів відбулось в межах іншого за правовою природою зобов`язання, ніж кондикційне.

Суд враховує, що сторони спору не є сторонами договорів чи інших правочинів, предметом в яких є або автомобіль HUNDAI SONATA, 2014 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , або надання послуг, пов`язаних з переміщенням цього автомобіля, в тому числі й на митну територію України.

Суд констатує, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що відповідачка, як набувач грошових коштів, діяла від імені чи в інтересах, в тому числі і за дорученням, фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 , як сторони договору № 540 від 10 січня 2022 року, який в подальшому був розірваним згідно з Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11 квітня 2025 року по справі № 740/5928/24.

Судом також не встановлено обставин щодо подальшої передачі відповідачкою отриманих від позивача грошових коштів фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5 .

Отже, суд констатує, що грошові кошти у сумі 40 216 гривень, які були отримані відповідачкою від позивача, є безпідставно набутим майном та підлягають поверненню.

Крім того, позивачем заявлені вимоги щодо стягнення інфляційних втрат, нарахованих на суму коштів, які були сплачені ним відповідачці.

Аналізуючи наявність правових підстав для стягненні інфляційних втрат, суд виходить з наступного.

Зокрема, як зазначалося вище, згідно приписів частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно правової позиції, висловленої в пункті 66 Постанови ВП ВС від 07 лютого 20224 року по справі № 910/3831/22, передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача.

Враховуючи зазначену вище правову позицію та керуючись приписами статті 253 ЦК України, суд констатує, що обов`язок щодо повернення безпідставно набутих грошових коштів, а відповідно і право нарахування інфляційних втрат, виникає з наступного дня після перерахування грошових коштів, тобто з 07 грудня 2022 року, і триває до 23 квітня 2025 року (кінцева дата розрахунку, зазначена у позовній заяві).

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, долучений позивачем до позовної заяви, суд вважає його арифметично вірним та погоджується з ним (а. с. 5).

Крім того, позивачем заявлені вимоги щодо стягнення 3 процентів річних, що нараховані на суму безпідставно отриманих грошових коштів відповідачкою, період нарахування з 07 грудня 2022 року до 23 квітня 2025 року.

Перевіривши зазначений розрахунок, суд вважає, що позивач згідно з приписами частини 2 статі 625 ЦК України має право нараховувати 3 проценти річних на суму безпідставно отриманих коштів, а період нарахування та база нарахування визначені вірно.

Тому, суд констатує, що загальний розмір грошових коштів, що підлягають стягненню, становить 52 213,92 гривні та включає: 40 216 гривень сума безпідставно отриманих грошових коштів, що підлягає поверненню, 9 125,51 гривень інфляційні втрати, 2 872,41 гривні 3 проценти річних.

У відповідності до приписів статті 141 ЦПК України, враховуючи те, що позовні вимоги були задоволені повністю, суд стягує з відповідачки на користь позивача 1 211,20 гривень, як відшкодування витрат зі сплати судового збору за подання позову.

Далі, позивачем заявлена вимога про відшкодування витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги.

Загальний розмір витрат, що підлягають відшкодуванню, визначений позивачем у сумі 24 000 гривень.

Для підтвердження факту надання професійної правничої допомоги та розміру понесених витрат позивачем, надані наступні документи договір про надання правової допомоги від 09 травня 2024 року з додатковою угодою № 2, платіжна інструкція про сплату коштів від 21 травня 2024 року, прибутковий касовий ордер № 16, розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та ордер (а. с. 27-32).

Оцінюючи обставини щодо розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та їх розмір, суд виходить з наступного.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому,що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22), постанови Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 369/10907/22 (провадження № 61-16010св23), від 01 травня 2024 року у справі № 557/174/23 (провадження № 61-15995св23).

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).

З урахуванням викладеного, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права, враховуючи складність цієї справи та обсяг виконаних адвокатом робіт, суд вважає за необхідне зменшити розмір компенсації витрат позивача за надання професійної правничої допомоги і стягнути з відповідачки 10 000 гривень.

Враховуючи наведене вище, керуючись приписами статті 11, 202, 509, 625, 1212 ЦК України, статті 4, 12, 81, 141, 263-265, 280-284, 354 ЦПК України, -

Ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 52 213,92 гривні, що включає: 40 216 гривень сума безпідставно отриманих грошових коштів, яка підлягає поверненню, 9 125,51 гривень інфляційні втрати, 2 872,41 гривні 3 проценти річних.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 211,20 гривень, як відшкодування понесених ним витрат зі сплати судового збору за подання позову.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000 гривень, як відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя Самуха В.О.