Провадження № 2/369/312/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І. О.,

при секретарі Херенковій К. К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 369/17657/21 за позовом громадянина Республіки Кореї ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до громадянина Республіки Кореї ОСОБА_3 про визнання шлюбу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року громадянин Республіки Кореї ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що позивач має право на постійне проживання в Японії та постійно мешкає там. 12 вересня 2014 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 . Сторони до реєстрації шлюбу проживали спільно. До реєстрації шлюбу у подружжя народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після реєстрації шлюбу - дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Подружжя протягом строку перебування у шлюбі проживало в Японії. 17 липня 2019 року відповідач повернулася разом з дітьми до України в зв`язку з потребою у догляді за її матір`ю. В подальшому відповідач відмовилася повертатися в ОСОБА_6 . На час звернення з позовом позивач постійно проживає в Японії, а відповідач - в Україні. Спілкування між подружжям велося лише за допомогою телефонного зв`язку. Коли позивач прибув в Україну, щоб побачитися з дружиною та дітьми, то відповідач йому заявила, що відмовляється повертатися в ОСОБА_6 , вона не бажає бачити позивача, а їх шлюб лише формальність.

Враховуючи вищенаведене, позивач просить суд:

1.розірвати шлюб, укладений між громадянином Республіки Кореї ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ;

2.вирішити питання про розподіл судових витрат.

Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 17 грудня 2021 року відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначив судове засідання.

У січні 2022 року ОСОБА_2 подала до суду зустрічну позовну заяву до громадянина Республіки Кореї ОСОБА_3 про визнання шлюбу недійсним.

Мотивує тим, що про перебування у шлюбі дізналася після подання позовної заяви ОСОБА_7 , а до цього часу вважала себе неодруженою. В період з 08 листопада 2010 року до 21 серпня 2014 року перебувала з громадянином Японії ОСОБА_8 у зареєстрованому шлюбі, під час якого народився син ОСОБА_4 . ОСОБА_2 та ОСОБА_8 проживали у Токіо, що спростовує посилання ОСОБА_1 про спільне дошлюбне проживання. Позивач зауважує, що подана ОСОБА_7 виписка не має достатньої інформації про те, який орган зареєстрував шлюб та між якими особами. Позивач наголошує на тому, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_8 познайомилася з ОСОБА_7 . Сторони спільного господарства не вели, загального бюджету не мали. З огляду на неналежну поведінку ОСОБА_9 не укладала з ним шлюб навіть після народження доньки. Позивач часто відбувала в Україну, де проводила від 4-ох до 6-и місяців та не мала наміру одружуватися з ОСОБА_7 . У грудні 2018 року ОСОБА_2 дізналася про тяжку хворобу матері та вжила заходів для прибуття матері до Японії для проходження лікування, зокрема замовила туристичну візу, хоча за умови перебування у шлюбі позивач мала б змогу оформити дозвільні документи для матері як члена родини. В подальшому строк дії туристичної візи сплинув, однак термін лікування не закінчився та не було можливості матері повернутися до України. Перебуваючи у пригніченому стані, ОСОБА_2 погодилася на умови ОСОБА_1 щодо допомоги з оформлення дозвільних документів. Після закінчення лікування матері ОСОБА_2 разом з нею та дітьми вибула в Україну. Позивач наполягає на тому, що не була присутня при реєстрації шлюбу, не посвідчувала такий акт цивільного стану власноручним підписом, а отже зазначений документ порушує її цивільне право.

З огляду на зазначене, просить суд визнати недійсним шлюб, укладений між ОСОБА_2 та громадянином Республіки Кореї ОСОБА_7 .

Ухвалою від 02 лютого 2023 року Києво-Святошинський районний суд Київської області прийняв зустрічний позов до розгляду та об`єднав у одне провадження з первісним позовом громадянина Республіки Кореї ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 червня 2024 року № 662 справу передано на повторний автоматизований розподіл та призначено судді Фінагеєвій І. О.

В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце слухання справи сповіщений належним чином, причини неявки не повідомив.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи сповіщена належним чином, причини неявки не повідомила.

Відповідно до вимог частини першої, третьої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

У зв`язку з неявкою сторін в силу частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Згідно з частиною п`ятою статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи представника позивача, викладені в позові, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку.

Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши доводи представника позивача, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку.

Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що Чон Чедон (національність - Південна Корея) та ОСОБА_2 (національність Україна) 12 вересня 2014 року зареєстрували шлюб. Документ зареєстровано ОСОБА_7 та ОСОБА_2 . Вказані обставини підтверджуються копією автентичного перекладу апостиля від 15 квітня 2021 року, виданого Міністерством закордонних справ Японії, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А. О. та зареєстрованого в реєстрі за номерами 29109, 29110.

ОСОБА_3 є громадянином Республіки Кореї, що підтверджується копією нотаріально засвідченої копії автентичного перекладу паспорта № НОМЕР_1 , виданого 28 жовтня 2019 року. Копія посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А. О. та зареєстрована в реєстрі за номером 29108.

Зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . За цією ж адресою зареєстроване місце проживання ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Зазначені обставини підтверджуються копією автентичного перекладу виписки з реєстрації місця проживання, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А. О. та зареєстрованої в реєстрі за номерами 29111, 29112.

Зі змісту копії автентичного перекладу сповіщення матір`ю ОСОБА_10 (громадянство України), ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 . Копія посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А. О. та зареєстрована в реєстрі за номером 1327.

Відповідно до копії автентичного перекладу сповіщення, отриманого 12 вересня 2014 року, ОСОБА_3 (громадянин ОСОБА_12 ) визнав батьківство щодо ОСОБА_10 . Копія посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А. О. та зареєстрована в реєстрі за номером 1400.

Відповідно до копії автентичного перекладу карти резидента ОСОБА_2 проживала за адресою: АДРЕСА_2 . Дозвіл на проживання виданий ОСОБА_2 , як дружині іноземця з правом на постійне проживання строком на 1 рік, а саме з 26 листопада 2015 року до 26 листопада 2016 року . можливістю внесення змін у термін перебування.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб.

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Суд надає оцінку тому, що з вимогою про розірвання шлюбу до суду звернувся іноземець, шлюб укладений між громадянином України та іноземцем, а отже застосуванню пер за все підлягають приписи Закону України Про міжнародне приватне право.

Відповідно до статті 63 цього Закону припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до ст.3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з частиною першою статті 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частинами третьою четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини першої статті 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із частиною третьою статті 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина перша статті 110 СК України).

Відповідно до статті 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У п.10,11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бут розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитина-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

З наведених обставин справи вбачається, що сторони у справі є подружжям, проте один із них наполягає на розірванні шлюбу.

На підставі доказів у матеріалах справи суд встановив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, однак один з них прагне його розірвання.

В якості заперечень проти позовних вимог ОСОБА_2 подала зустрічний позов про визнання позову недійсним, тобто відповідач за первісним позовом вважає неможливим подальше існування спірних шлюбних відносин, однак з інших правових підстав.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (частина перша статті 21 СК України).

У приватному праві недійсність може стосуватися або «вражати», зокрема, правочин, шлюб. Шлюб по своїй суті не є правочином, а тому до конструкції недійсності шлюбу положення ЦК України про правочини, зокрема й норми § 2 «Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону» глави 16 ЦК України, не можуть бути застосовані.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу (частини перша-друга статті 24 СК України).

Шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства (частина перша статті 40 СК України).

Шлюб не може бути визнаний недійсним, якщо на момент розгляду справи судом відпали обставини, які засвідчували відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю (частина третя статті 40 СК України).

Право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність якої обмежена (стаття 42 СК України).

До вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу (частина перша статті 20 СК України).

Тлумачення норм СК України свідчить, що:

в СК закріплено три види недійсності шлюбу, який: (а) є недійсним в силу вказівки закону (стаття 39); (б) визнається недійсним за рішенням суду (стаття 40); (в) може бути визнаний недійсним за рішенням суду (стаття 41);

добровільність шлюбу є однією з основних засад сучасного сімейного права (стаття 24 СК України). Тому порушення умов щодо добровільності шлюбу є підставою для визнання його недійсним. Згода особи є способом зовнішнього виявлення її внутрішньої волі на реєстрацію шлюбу. Згода особи не вважається вільною, зокрема, якщо в момент реєстрації шлюбу особа страждала тяжким психічним розладом, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними. У разі коли особа страждала тяжким психічним розладом, вона, без сумніву, не могла сповна усвідомлювати значення своїх дій і (або) керувати ними. Причому шлюб визнається судом недійсним, якщо особа саме в момент реєстрації шлюбу страждала тяжким психічним розладом, тобто, коли її хворобливий психічний стан не є хронічним. Якщо ж особа була визнана недієздатною у зв`язку з тим, що вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (частина перша статті 39 ЦК України), то шлюб з такою особою є недійсним і в силу прямого вказівки закону (частина третя статті 39 СК України);

в частині третій статті 40 СК України передбачена можливість конвалідації шлюбу як зареєстрованого без вільної згоди сторін, так і фіктивного. У разі встановлення на момент розгляду справи судом, що відпали обставини, які засвідчували відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю, шлюб не може бути визнаний недійсним;

у статті 42 СК України законодавцем визначено коло осіб, які мають право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним. У зв`язку з тим, що в цьому разі вказується про звернення особи з позовом до суду, то можна зробити висновок, що стаття 42 СК України стосується лише двох видів недійсного шлюбу, а саме шлюбу, який: визнається недійсним за рішенням суду (стаття 40 СК України); може бути визнаний недійсним за рішенням суду (стаття 41 СК України). Шлюб, який є недійсним (стаття 39 СК України), не потребує звернення особи до суду з відповідним позовом, оскільки його недійсність визначається безпосередньо законом. Право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають, зокрема, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу. Тобто у разі пред`явлення позову особою, яка вважає, що були порушені її права у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу слід встановити в чому таке порушення полягає;

застосування позовної давності щодо шлюбу, який є недійсним в силу вказівки закону (статті 39 СК) виключається, оскільки така недійсність встановлена на рівні норми закону і не вимагається пред`явлення позову. Гіпотетично позовна давність могла б стосуватися тих різновидів недійсності шлюбу для настання яких необхідне рішення суду (статті 40 та 41 СК), адже саме у цьому разі слід пред`являти позов про визнання шлюбу недійсним. Проте згідно положень статті 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується. Тобто всі вимоги, які пов`язані з недійсністю шлюбу на підставі статей 40 та 41 СК України, виключені з сфери дії позовної давності.

Відповідно до частини 64 Закону України Про міжнародне приватне право недійсність шлюбу, укладеного в Україні або за її межами, визначається правом, яке застосовувалося відповідно до 55 і 57 цього Закону.

Згідно зі змістом статей 55, 57 цього Закону право на шлюб визначається особистим законом кожної з осіб, які подали заяву про укладення шлюбу. У разі укладення шлюбу в Україні застосовуються вимоги Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Укладення шлюбу між іноземцями в консульській установі або дипломатичному представництві відповідних держав в Україні регулюється правом акредитуючої держави.

За змістом частини першої статті 58 цього Закону шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу.

ОСОБА_2 не надала до суду доказів, які б дали підстави для беззаперечного висновку про відсутність вільного її волевиявлення під час укладання оспорюваного шлюбу. Водночас, на підставі доказів в матеріалах справи суд встановив, що заяву про реєстрацію шлюбу реєстрували як ОСОБА_3 , так і ОСОБА_2 .

Визнання шлюбу недійсним можливе саме станом на час його укладення, тобто подальші обставини спільного проживання, на які посилається ОСОБА_2 як на підставу своїх вимог, не мають правового значення для обраного нею способу захисту порушеного права.

Отже, такі обставини дають підстави для висновку про обґрунтованість первісних позовних вимог та водночас не доводять наявність обставин, які стали підставою для подання зустрічного позову.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 48, 51, 76, 81, 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Задовольнити позовні вимоги громадянина Республіки Кореї ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 та громадянином Республіки Кореї ОСОБА_7 , факт реєстрації якого посвідчено апостилем від 15 червня 2021 року, підписаним головою району Тайто міста Токіо Хатторі Юкуо за номером 06621.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до громадянина Республіки Кореї ОСОБА_3 про визнання шлюбу недійсним.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено удень його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: І. О. Фінагеєва