Справа № 182/7462/24
Провадження № 2/0182/331/2025
У Х В А Л А

Іменем України

11.06.2025 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Кобеляцької - Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Нікополі заяву представника заявника ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування (Служба у справах дітей) виконавчого комітету Царичанської селищної ради Дніпропетровської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування (Служба у справах дітей) виконавчого комітету Царичанської селищної ради Дніпропетровської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком.

20 травня 2025 року на адресу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від представника позивача ОСОБА_1 надійшли заяви про забезпечення позову. В обгрунтування заявлених вимог представник позивача посилається на те, що з серпня 2022 року ОСОБА_4 син сторін по справі - проживає за адресою: АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 востаннє (до 2025 року) бачила свого сина ОСОБА_4 . З 10 листопада 2023 року шлюбні відносини між позивачем та відповідачем були припинені. З листопада 2023 року по січень 2025 року (більше року) ОСОБА_3 інтересу до дитини не проявляла, не навідувала, ініціативи у спілкуванні не проявляла, самостійно хлопчику не телефонувала, матеріальної допомоги на забезпечення потреб дитини не надавала. 22 листопада 2024 року рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області по справі № 182/5202/24 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю реєстраційної служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області 06 вересня 2014 року, за актовим записом № 459, було розірвано. В грудні 2024 року, з огляду на мінливу, безсистематичну та безвідповідальну поведінку матері хлопчика щодо рідного сина, ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою про визначення місця проживання дитини разом з ним. 22.01.2025 року рішенням Виконавчого комітету Царичанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області № 13 було затверджено висновок про визначення місця проживання ОСОБА_4 разом із батьком. 12.02.2025 року рішенням Виконавчого комітету Царичанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області № 44 визначено порядок спілкування ОСОБА_3 з малолітнім сином. 08.03.2025 року ОСОБА_3 вирішила зустрітись з хлопчиком.Дотримуючись положень рішення № 44, ОСОБА_2 незаперечував проти зустрічі дитини з матір`ю.Втім, 08.03.2025 року, після 15 год. 00 хв., ОСОБА_3 неповернула дитину батьку ОСОБА_2 .В цей же день, 08.03.2025 року, ОСОБА_2 звернувся до відділення № 4 Дніпровського районного управління поліції № 2 ГУНП вДніпропетровській області із заявою з приводу порушення ОСОБА_3 виконання рішення Виконавчого комітету Царичанськоїселищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області № 13 від 22.01.2025року. При цьому, рішенням Виконавчого комітету Царичанської селищної радиДніпровського району Дніпропетровської області № 44 від 12.02.2025 року до рішеннявід 22.01.2025 року було внесено зміни та визначено порядок спілкування ОСОБА_3 із малолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Пункт 1 рішення від 22.01.2025 року викладено в такій редакції: кожної п`ятниці з 15:00 год. до 15:00 год. суботи, без присутності батька дитини, в межах населеного пункту за місцем проживання дитини, з можливістю виїзду до селища Царичанка Дніпропетровської області для відпочинку на ігровому майданчику, парку, кафе, з дотриманням розпорядку дня дитини, стану здоров`я дитини та з урахуванням бажання малолітнього ОСОБА_4 ; спілкування в телефонному режимі за допомогою програми viber кожного парного числа місяця з 19:00 год. до 20:30 год., з дотриманням розпорядку дня дитини, стану здоров`я дитини, бажання дитини; без присутності батька, 15 календарних днів у зимовий період та 15 календарних днів у літній період, за попередньою домовленістю між батьком та матір`ю, з урахуванням стану здоров`я дитини, з можливістю виїзду дитини за межі Дніпропетровської області по території України з повідомленням батькові про місцезнаходження дитини; 28 лютого на День народження малолітнього ОСОБА_5 побачення без присутності батька. З 08.03.2025 року по дату звернення із даною заявою ОСОБА_3 порушуються положення 2-х вищезазначених рішень Виконавчого комітету Царичанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, адже: по-перше, ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 , під час зустрічі з малолітнім сином в н.п. Царичанка, близько 16 год. 20 хв., без згоди батька, самостійно змінила місце проживання ОСОБА_4 , чим порушила п.1 рішення Виконавчого комітету Царичанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 22.01.2025 року № 13; по-друге, 08.03.2025 року ОСОБА_3 мала б до 15 год. 00 хв. повернути ОСОБА_4 батьку ОСОБА_2 , однак, зазначеного не зробила, чим порушила вимоги абзацу 1-го п.1 рішення Виконавчого комітету Царичанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 12.02.2025 року № 44; по-третє, згідно з абзацом 3-м п.1 рішення Виконавчого комітету Царичанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 12.02.2025 року № 44, ОСОБА_3 мала право забирати малолітнього сина на 15 календарних днів у зимовий період та 15 календарних днів у літній період з можливістю виїзду дитини за межі Дніпропетровській області по території України, однак, таке правило передбачене для матері дитини тільки у зимовий та літній період, а не весняний. Відтак, ОСОБА_3 було порушено, абзац 3-й п.1 рішення Виконавчого комітету Царичанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 12.02.2025 року № 44. З 10.03.2025 року хлопчик не відвідує заняття, на контакт із класним керівником мама хлопчика не виходить. Таким чином, з огляду на вищевикладене, вбачають необхідність у зверненні до суду із заявою про забезпечення позову щодо тимчасового (до набрання законної сили рішенням по суті спору) заходу забезпечення позову, шляхом усунення перешкод батьку у спілкуванні і вихованні дитини, зобов`язання матері вчинити дії із забезпечення надання дитини батькові ОСОБА_2 . Представник позивача звертає увагу на те, що вимога (в аспекті часу) в прохальній частині заяви про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 по справі № 182/7462/24, шляхом встановлення зустрічей батька з сином ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) без присутності матері ОСОБА_3 та будь-яких інших осіб, безперервно, з 8 год. 00 хв., кожної другої суботи місяця до 18 год. 00 хв. кожної другої неділі місяця на території батька.

Суд, вивчивши клопотання, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази на відповідність нормам закону, прийшов до наступного висновку.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1-2 ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має, з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами, дійсно, виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Згідно ч.10 ст.150 ЦПК України, не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Як вбачається з матеріалів справи, на що суд, вкотре, звертає увагу, предметом позовних вимог є визначення місця проживання дитини з батьком - позивачем по справі, який, звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, просить суд забезпечити позов, шляхом усунення перешкод батьку у спілкуванні і вихованні дитини. При цьому, в поданому клопотанні заявлена вимога щодо зобов`язання матері (відповідачки по справі) вчинити дії із надання дитини батькові ОСОБА_2 . Тобто, позивачем в клопотанні про забезпечення позову заявлені вимоги, які є самостійними позовними вимогами, зокрема, вимога щодо зобов`язання матері (відповідачки по справі) вчинити дії із надання дитини батькові ОСОБА_2 , що фактично є вимогою, яка повинна розглядатись в рамках конкретної цивільної справи, тобто, дана вимога може бути кінцевим результатом по справі, у разі задоволення вимог позивача.

Суд, вкотре, звертає є увагу заявника та його представника на наступне.

Статтями 160-161 СК України передбачено порядок вирішення питання батьками щодо визначення місця проживання дитини. Зокрема, питання визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років, вирішується в основному батьками спільно (ч.1 ст.160 СК України).

За наявності спору між батьками, які проживають окремо, щодо місця проживання малолітньої дитини, такий спір вирішується органом опіки та піклування або судом (ч.1 ст.161 СК України).

Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини, беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Таким чином, зі змісту ст.ст.160-161 СК України слід зробити висновок, що вирішення питання щодо визначення місця проживання малолітньої дитини визначаються органом опіки та піклування за заявою того з батьків, хто бажає визначити її місце проживання чи судом - шляхом пред`явлення відповідного позову.

Однак, вимоги позивача в заяві про забезпечення позову в даній справі за своїм змістом є нічим іншим, як зверненням до суду з вимогою про визначення місця проживання дитини з ним, яке, відповідно до вимог ст.161 СК України, є самостійним способом захисту порушеного права й може бути оформлено лише шляхом пред`явлення відповідного позову, з яким позивач вже звернувся до суду.

Відповідно до ч.10 ст.150 ЦПК України, не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними заявленим позовним вимогам, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Суд, також, вважає за необхідне звернути увагу сторони позивача на те, що визначення місця проживання дитини з матір`ю чи батьком, в тому числі, тимчасове, є тотожним задоволенню заявлених позовних вимог у даній справі, а, отже, забезпечення позову в такий спосіб прямо заборонено законом.

Враховуючи викладене вище, суд відмовляє у задоволенні заяви представника заявника ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , про забезпечення позову.

Також, суд вважає за необхідне роз`яснити наступне.

Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.

Однією з основних засад цивільного судочинства, у відповідності до ст.2 ЦПК України, є неприпустимість зловживанням процесуальними правами.

Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватись завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; забезпечення права на апеляційний перегляд справи; забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частина 2 та 5 статті 12 ЦПК України визначає, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Як передбачено ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно пункту 2 частини 2статті 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

Частина 1 статті 44 ЦПК України визначає, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

При цьому, суд зазначає, що ЄСПЛ застосовує положення, передбачене ч.3 ст.35 Європейської Конвенції з прав людини, де вказано, що суд оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, якщо він вважає, що ця заява є зловживанням правом на подання заяви.

Зловживання правом - це особливий вид правової поведінки, який полягає у використанні особою своїх прав у недозволені способи, що суперечать призначенню права, внаслідок чого завдаються збитки (шкода) суспільству, державі, окремій особі.

Стримування зловживання правом - це боротьба не з самою поведінкою, а з конкретними проявами правової поведінки, що завдають шкоди суспільству й особі.

Оцінюючи обставини, які характеризують процесуальну поведінку представника позивача щодо численних клопотань про забезпечення позову, суд розцінює ці дії як зловживання своїми процесуальними правами, відсутністю бажання захисту порушених прав та щонайшвидшого розгляду справи по суті.

Щодо зловживанням позивачем своїми правами, слід прийняти до уваги наступне.

Реалізація принципу змагальності в цивільному судочинстві спонукає учасників справи та їх представників до використання всіх можливих механізмів захисту права, у зв`язку з чим ними можуть допускатися і певні зловживання. Водночас слід наголосити, що зловживання правом має розглядатися як процесуальне правопорушення виключно за умови встановлення причино-наслідкового зв`язку між зловживанням та завданою шкодою (встановленням певних ризиків) іншому учаснику справи. Тобто, зловживання процесуальним правом як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає в порушенні умов належної реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав іншими учасниками справи.

Верховний Суд трактує зловживання як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення, що полягає у зловживанні процесуальними правами, за якого відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав, і визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав (ухвала ВС від 6.09.2018 року, справа № 552/2378/17).

Процесуальні права та обов`язки учасників справи визначені ст.43 Цивільного процесуального кодексу України. Зокрема, учасники справи мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом, брати участь у дослідженні доказів, ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Водночас, учасник справи зобов`язаний: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, подавати усі наявні у нього докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази, надавати суду повні й достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду, розглядаючи справу №552/2378/17, визначив зловживання, як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення, що полягає у тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав.

Ознаками зловживання процесуальними правами є: недобросовісність; нечесність; відсутність відкритості поведінки; відсутність поваги до інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин.

Це підтверджується Постановою Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14.

«Основною ознакою зловживання процесуальними правами є відсутність наміру вирішити реально існуючий цивільний спір або забезпечити захист свого реально порушеного права, або намір перешкодити законнім діям інших осіб шляхом звернення до суду та створення штучного судового спору, або використання судового спору як способу не виконувати вимоги законодавства щодо здійснення визначених ним дій» (окрема думка судді Валентини Сімоненко щодо постанови ВС від 02 жовтня 2019 року у справі № 750/3021/18).

Таким чином, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Зловживання процесуальними правами не допускається.

Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад цивільного судочинства.

Враховуючи викладе, суд приходить до висновку, що подання до суду даної заяви суперечить завданню цивільного судочинства і є зловживанням заявником своїми процесуальними правами, оскільки стороною заявника до суду неодноразово було подано, в рамках вжиття заходів забезпечення позову, заяви, які є фактично ідентичними заявами, вимоги в яких заявлені як вимоги, які повинні розглядатись в рамках конкретної цивільної справи.

Окрім цього, ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 травня 2025 року заяву представника заявника ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , про забезпечення позову було залишено без задоволення, однак, остання своїм правом на апеляційне оскарження не скористалась, а всупереч цьому, знову подала до суду заяву з вимогами, які в рамках ст.153 ЦПК України, розглядати недоцільно.

Керуючись ст.ст.81, 149, 150, 151, 153 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Заяву представника заявника ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування (Служба у справах дітей) виконавчого комітету Царичанської селищної ради Дніпропетровської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком - залишити без задоволення.

Копію ухвали направити заявнику.

На ухвалу суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал