П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 травня 2025 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Собослоя Г.Г.,

суддів: Кожух О.А., Джуги С.Д.,

з участю секретаря: Ормош О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Михалків Богдан Степанович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 грудня 2024 року, у справі № 308/12380/24 (Головуючий: Придачук О.А.)

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2024 року ОСОБА_2 в інтересах якої діє адвокат Гримут Дмитро Юрійович звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Савчин Катерина Вікторівна, про визнання договору дарування удаваним та визнання в дійсності укладеного договору купівлі-продажу недійсним.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачка ОСОБА_2 є власником 1/2 частки квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , а до 09.07.2024 власниками іншої частини вказаної квартири рівними частками були ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

19.07.2024 з інформації, отриманої з ДРРПНМ, ОСОБА_2 дізналася, що на підставі договору дарування № 1971 від 10.07.2024, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Савчин К.В., власником частини квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , стала ОСОБА_1 .

У телефонному режимі позивачці зателефонував чоловік, який представився як ОСОБА_7 , і повідомив, що тепер він по факту є співвласником зазначеної квартири, однак по документах вона оформлена на його дружину ОСОБА_1 . Також ОСОБА_7 повідомив, що частину квартиру він купив у ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Позивачка зазначає , що ОСОБА_7 дав ясно зрозуміти позивачі, що це було зроблено з тією метою, щоб, з огляду на неможливість фактичного поділу квартири на 2 частини для роздільного проживання, змусити ОСОБА_2 скоріше викупити іншу, не належну їй частину квартири на свою користь, так як до цього вона не хотіла приймати пропозиції з даного приводу (за завищеною ціною 600 000 грн.), які їй направляли колишні співвласники ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Із метою уникнути ускладнень, пов`язаних з необхідністю інформування ОСОБА_2 (яка як співвласник має переважне право на викуп іншої частки в силу закону) - про намір продати частки, належні ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , - ОСОБА_7 вирішив оформити перехід права власності від них на свою дружину ОСОБА_1 (яка в даній історії є виключно підставною особою) шляхом укладення договору дарування, при цьому вказавши в ньому вартість відповідної частки квартири в розмірі 297 700 грн.

Позивач вважає, що укладений між ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_9 та ОСОБА_1 договір дарування № 1971 від 10.07.2024 є удаваним та по суті є договором купівлі-продажу, укладеним з порушенням вимог закону.

Позивач посилається на вимоги ст. ст.6, 203, 215 , 235 , 626 -628, 638 , 717 ЦК України, висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 та Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц, а також постановах КЦС/ВС від 28.06.2022 у справі № 576/564/21.

Крім цього, позивач вказує, що КЦС/ВС у постанові від 04.08.2022 у справі № 607/5148/20, з посиланням на вищенаведені правові позиції, зазначив, що тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце.

Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Єдиним правовим наслідком кваліфікації правочину як удаваного є застосування до правовідносин, які виникли на його підставі норм, що регулюють цей правочин.

10.07.2024 між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 в особі представника ОСОБА_9 з однієї сторони (дарувальники) та ОСОБА_1 з іншої сторони (обдаровувана) було укладено договір дарування за № 1971 частки у праві спільної часткової власності на 2-х кімнатну квартиру площею 45,8 кв.м., розташовану за адресою АДРЕСА_1 .

Сторона позивача зазначає, що вказаний правочин є удаваним, і в дійсності - відповідачі уклали договір купівлі-продажу, що випливає з наступного.

Задокументована наявність у відповідачів (дарувальників) наміру та бажання саме продати належну їм частку нерухомого майна (квартири), які спростовують намір відчужити її комусь шляхом дарування.

30.12.2022 відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 через тодішню представницю ОСОБА_10 (яка, є дружиною ОСОБА_9 - їх теперішнього представника) та користуючись послугами приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Савчин К.В., офіційно направляли ОСОБА_2 заяву в порядку ст.362 ЦК України з пропозицією викупити належну їм частку квартири в АДРЕСА_1 , як співвласнику, який має на це переважне право - за 600 000 грн.

Пізніше, 23.05.2024 приватний нотаріус Савчин К.В. направила ОСОБА_2 аналогічну пропозицію поштовим відправленням (однак, остання її не отримала у зв`язку з відсутністю за місцем проживання на той час, проте про сам факт та зміст такої дізналася пізніше).

18.06.2024 приватний нотаріус Савчин К.В. за допомогою месенджера «Viber» надіслала ОСОБА_2 повідомлення, в якому знову зазначила про те, що відповідачі хочуть продати свою частку у квартирі за адресою АДРЕСА_1 , за суму в розмірі 600 000 грн. і спитала чи позивачка як співвласник, який має переважне право на її викуп, - обдумала цю пропозицію (що саме вона вирішила).

З наведеного випливає, що у відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 протягом тривалого періоду часу, починаючи з грудня 2022 року, було бажання саме продати належну їм частину квартири, а не відчужити її безоплатно, тобто - подарувати і саме про такі наміри вони письмово та через нотаріуса повідомляли позивачку ОСОБА_2 на виконання вимог ст.362 ЦК України.

Причому, щоразу мова йшла про одну й ту ж, конкретно визначену суму, в яку відповідачі оцінили належну їм частку квартири, а саме - 600 000 грн.

Позивачка ОСОБА_2 , як особа, яка на відміну від відповідачів, знала реальний стан квартири, зокрема внутрішнього оздоблення, меблів та комунікацій, зазначені пропозиції, з огляду вочевидь за завищену суму, яку пропонували відповідачі, тривалий час обдумувала та відразу не приймала.

Разом з тим, не домігшись згоди від ОСОБА_2 на викуп зазначеної частки за вищевказану суму в розмірі 600 000 грн. та відповідно не маючи жодного іншого реального покупця на це майно (і за такі гроші), - відповідачі вирішили іншим шляхом.

Так, відповідачі придумали продати її на користь по факту абсолютно незнайомої їм третьої особи - ОСОБА_1 (чоловік якої - ОСОБА_7 в телефонному режимі згодом і повідомив про вказані обставини позивачку), проте - вже за ціну, більш близьку до реальності, - за 297 700 грн., так як у зв`язку з вищеописаним фінансовим інтересом їм необхідні були хоч якісь гроші.

Водночас, щоб не виконувати вимоги ст.362 ЦК України (з ціною 297 700 грн.), відповідачі оформили перехід права власності на частку квартири договором дарування, хоча в дійсності уклали договір купівлі-продажу.

Сам процес подальшого «спонукання» позивачки ОСОБА_2 до викупу не належної їй частки квартири відповідачі залишили ОСОБА_7 з його жінкою ОСОБА_1 .

Вищенаведені обставини свідчать про існування чіткого та стійкого (більше 1,5 року) умислу відповідачів саме на продаж належної їм частки майна, а не на її відчуження в безоплатний спосіб (шляхом дарування) і це безпосередньо підтверджується письмовими заявами та електронним повідомленням, які в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 направляла ОСОБА_2 приватний нотаріус Савчин К.В.

Позивач зазначає, що в іншому випадку, якби у відповідачів в дійсності був намір саме подарувати належну їм частку квартири третій особі, вони об`єктивно, починаючи за грудня 2022 по червень 2024 року не надсилали б ОСОБА_2 листів з пропозицією її викупити та вже давно б це зробили.

Позивач звертає увагу та просить врахувати, що рішення про дарування частки квартири відповідачами було прийнято всього через 22 дні після висунення останньої (третьої) пропозиції з їх боку ОСОБА_2 про викуп належної їм частки. По факту, відповідачі навіть не дочекались спливу місячного строку, визначеного в абз.2 ч.2 ст.362 ЦК України, в межах якого позивачка мала право здійснити дії щодо викупу цієї частки або повідомити про відмову від цього.

Жодного логічного пояснення такому спонтанному рішенню відповідачів немає. Тому, на думку позивача, жодного реального наміру на укладення договору дарування у відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 не було, натомість укладений між ними та ОСОБА_1 правочин - є удаваним.

Позивач вказує на те, що відсутність особистого знайомства та близьких зв`язків між дарувальниками та їх представником з обдаровуванню, жодних сімейних, родинних або інших зв`язків, які б свідчили про їх близькість між ними відсутні. Вони не є між собою ні близькими, ні навіть далекими родичами, не були і не є сусідами.

При цьому, відповідачка ОСОБА_1 з дарувальниками взагалі особисто не знайома, що свідчить про відсутність теплих, дружніх або якихось інших близьких відносин, які б об`єктивно свідчили про логічний намір і виключне бажання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 подарувати саме ОСОБА_1 свою частку нерухомого майна.

Також представник позивача зазначає про відсутність майнового інтересу та економічної вигоди від укладеного правочину і вказує, що очевидною є обставина, що квартира за адресою АДРЕСА_1 , з огляду на її оцінку відповідачами в 595 400 грн. при укладенні договору дарування, є майном, що має значну цінність і те ж саме стосується її частки вартістю 297 700 грн.

Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 мали чітку та стійку спрямованість на продаж належної їм частки квартири за суму в 600 000 грн. Попри це, фактично раптово вони укладають правочин, наслідком якого стає безоплатний перехід права власності це майно сторонній третій особі - ОСОБА_1 ..

Позивач звертає увагу на те, що такого роду ситуація свідчить про очевидну удаваність укладеного між ними правочину, оскільки його природа та правові наслідки прямо суперечили явним намірам ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 отримати матеріальну (грошову) вигоду від відчуження належної їм частки в спільному майні, які існували тривалий, понад 1,5 року, період часу.

Отже, якщо законодавством передбачено переважне право інших осіб на купівлю певного майна, то власник майна, який вчинив правочин дарування, має довести розумні мотиви такого правочину.

За відсутності таких мотивів (зокрема, у випадку дарування майна, яке має значну вартість, сторонній особі) правочин може бути визнаний судом удаваним.

Позивачка з посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду та вимог ст.ст. 203,215,216, 316, 317, 319 , 355, 356, 361 ЦК України просила задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 03 грудня 2024 року позов ОСОБА_2 в інтересах якої діє адвокат Гримут Дмитро Юрійович задоволено.

Визнано удаваним укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , в особі представника ОСОБА_9 , з однієї сторони (дарувальники) та ОСОБА_1 , з іншої сторони (обдаровувана) договір дарування частки у праві спільної часткової власності на 2-х кімнатну квартиру площею 45,8 кв. м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 10.07.2024 року за № 1971 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Савчин К.В., визнавши, що в дійсності було укладено договір купівлі-продажу.

Визнано недійсним укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , в особі представника ОСОБА_9., з однієї сторони та ОСОБА_1 , з іншої сторони, договір купівлі - продажу частки у праві спільної часткової власності на 2- кімнату квартиру площею 45,8 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 10.07.2024 року за № 1971 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Савчин К.В.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в розмірі 3582,60 грн. у рівних частинах по 859,65 грн. з кожного.

Не погоджуючись із даним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник - адвокат Михалків Б.С. подали апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування рішення, як таке, що постановлено з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки підстав передбачених чинним законодавством для задоволення позовних вимог відсутні, так як на правовідносини, які виникли між сторонами всі висновки з даного приводу не підкріплені належними доказами і ґрунтуються на припущеннях позивача по справі, ні позивачем ні судом по справі не визначалася вартість житлової квартири, не оцінювався її фактичний стан, хоча позивач у позовній заяві, з одного боку вказує на її занедбаність, а з іншого боку вказує на невідповідальність запропонованої ціни у розмірі 600 000 грн. реальним ринковим цінам, не надаючи будь - яких належних доказів, які б свідчили про дійсну ринкову вартість такого об`єкта. Разом з тим, угода, за відсутності можливості реалізації частки у квартирі іншому співвласнику та третім особам, навпаки покращила економічне становище сторони дарувальника. Позивачка у позовній заяві не обґрунтовує належним чином той факт, чим саме така оскаржувана угода, а саме договір дарування порушує її права, як співвласника частки у вказаній квартирі і якими будуть позитивні наслідки для неї у разі повернення сторін договору дарування у первісний стан, який існував до укладення такого договору дарування. Крім того, на думку відповідачів, даний позов направлений на перешкоджання іншим співвласником у праві володіння та розпорядження спільним майном за відсутності реальної можливості вирішити такий спір у інший позасудовий спосіб.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Михалків Б.С., який підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Гримут Д.Ю. надійшла заява на адресу Закарпатського апеляційного суду про розгляд справи у цілому проводити без участі сторони позивача і їх неявка не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ч 2 ст. 372 ЦПК України.

Відповідачі ОСОБА_8 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені про що свідчать довідки про повернення судових повісток у зв`язку із відсутністю їх за адресою свого проживання і відповідно до ч 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Встановлено, що ОСОБА_2 є власником частки квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , а власниками іншої частки квартири включно до 09 липня 2024 року були спільно ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

10.07.2024 між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 в особі представника ОСОБА_9. з однієї сторони (дарувальники) та ОСОБА_1 з іншої сторони (обдаровувана) було укладено договір дарування за № 1971 частки у праві спільної часткової власності на 2-х кімнатну квартиру площею 45,8 кв.м., розташовану за адресою АДРЕСА_1 .

У суді першої інстанції приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Балаж М.В. повідомила, що починаючи з 2019 року до неї неодноразово зверталися відповідачі з консультаційних та підготовчих питань щодо оформлення договору купівлі-продажу належної їм частки квартири за адресою АДРЕСА_1 , на користь позивачки ОСОБА_2 .

Укладення відповідного договору купівлі-продажу постійно відтерміновувалося з різних причин, то через нестачу всіх необхідних документів, то через закінчення строку дії довіреності представника і в кінці-кінців договір купівлі-продажу між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_2 укладений так і не був, але з тих причин що необхідно було продовжити строк дії довіреностей представника відповідачів.

Також, приватний нотаріус Балаж М.В. у судовому засіданні підтвердила, що у відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 був стійкий намір саме продати належну їм частку квартири, тобто відчужити її в оплатний спосіб, при чому мова йшла про конкретну особу, на користь якої відповідний правочин мав бути вчинений це позивач ОСОБА_2 і сторони намагались дійти згоди відносно ціни договору (вартості вище згаданої квартири) - в 600 000 грн.. Відповідачі не повідомляли про намір продати частку квартири якій-небудь іншій особі, та не повідомляли про намір подарувати (відчужити безоплатно) вказане майно будь-якій іншій особі, зокрема ОСОБА_1 ..

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Договір дарування від імені дарувальника може укласти його представник. Доручення на укладення договору дарування, в якому не встановлено імені обдаровуваного, є нікчемним. (ч. 4 ст. 720 ЦК України).

Оскаржуваний договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Савчин К.В. 10.07.2024 та зареєстрований в реєстрі за номером №1971 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 від імені яких діяв ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , проживаючого за адресою АДРЕСА_2 .

Із тексту довіреності вбачається, що від ОСОБА_4 на ОСОБА_12 на дарування ОСОБА_1 належної їй частки квартири, посвідчена Галасом Петером, заступником Балога Жигмонда, нотаріуса міста Будапешт Угорщина 01.07.2024 року за №11048/27595/2024, апостиль проставлено Національною нотаріальною палатою Угорщини 02.07.2024 року за №А01/2024/7754, довіреності від ОСОБА_5 на ОСОБА_12 на дарування ОСОБА_1 належної йому частки квартири, посвідчена Галасом Петером заступником Балога Жигмонда, нотаріуса міста Будапешт Угорщина 01.07.2024 року за№11048/57594/2024, апостиль проставлено Національною нотаріальною палатою Угорщини 02.07.2024 року за №А01/2024/7755/2, довіреності від ОСОБА_13 на ОСОБА_12 на дарування ОСОБА_1 належної йому частки квартири, посвідчена Галасом Петером, заступником Балога Жигмонда, нотаріуса міста Будапешт Угорщина 27.06.2024 року за №11048/57591/2024 , апостиль проставлено Національною нотаріальною палатою Угорщини 02.07.2024 року за №А01/2024/7753/2.

Згідно долучених довіреностей від ОСОБА_4 , від ОСОБА_5 та від ОСОБА_13 на дарування ОСОБА_1 належної їм частки квартири, такі уповноважили саме ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживаючого за адресою АДРЕСА_2 . Відомостей про уповноваження такими особами саме ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 довіреності не містять.

Позивачка вважає, що договір дарування є незаконним, таким, що порушує її права, та вчинений з метою уникнення виконання вимог частини першої статті 362 ЦК України, тобто у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах.

За правилом ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин, був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України, має визначити правочин, який насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Суд першої інстанції встановив, що при укладенні оспорюваного договору дарування сторони повністю усвідомлювали, що укладають саме договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири і суду було надано належні і допустимі докази на підтвердження того, що між сторонами оспорюваного правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та що воля обох сторін договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином.

У постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

Наведені судом першої інстанції у рішенні обставини свідчать про порушення відповідачами встановленої законом процедури при відчуженні частки у праві спільної часткової власності, а саме - без дотримання прав співвласника, який має переважне право на її викуп, як цього вимагає ст.362 ЦК України.

Матеріали справи не містять доказів надсилання позивачу письмової пропозиції на купівлю частки квартири за встановленою в оскаржуваному договорі ціною такого майна.

Суду не доведено, що без згоди ОСОБА_2 на відчуження частки квартири договір купівлі-продажу був би укладений, та з урахуванням відсутності дотримання умов передбачених ст. 362 ЦК України у даній справі, виходячи із поведінки сторін, суд обґрунтовано вважав, що порушене право за таких умов може бути захищеним шляхом визнання недійсним правочину.

За таких обставин суд першої інстанції встановивши правовідносини сторін, які випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, із посиланням докази, оцінка яка відображена у рішенні суду обґрунтовано вважав, що позов ОСОБА_2 про визнання договору дарування удаваним, визнання договору недійсним підлягає задоволенню.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Доводи апеляційної скарги, судова колегія до уваги не приймає, так як вони не ґрунтуються на вимогах закону та фактичних обставинах справи і не спростовують висновки суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374,375,381-384 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Михалків Богдан Степанович, залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 03 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 травня 2025 року.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підписи)

Згідно з оригіналом: Г.Г.СОБОСЛОЙ