ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпріапеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилим приміщенням про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, визнання права на забезпечення житлом, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтував тим, що він є полковником запасу Збройних Сил України та має вислугу 26 років 4 місяці. Звільнений на підставі наказу Міністра оборони України №835 від 23.12.2014 року у зв`язку із проведенням організаційних заходів.

На підставі ордеру №08 серія №03 від 08.08.2005 року йому було надано службову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , де він проживає зі своєю дружиною і на цей час. Квартира перебуває на обліку у Квартирно-експлуатаційному відділі м. Дніпра.

Зазначав, що з 03.03.1995 року він перебуває на квартирному обліку Збройних Сил України як військовослужбовець, який потребує поліпшення житлових умов. На даний час житлом не забезпечений. Вважав, що відповідно до Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» він має право бути забезпеченим державою жилим приміщенням, як військовослужбовець, який має вислугу років на військовій службі понад 20 років.

Рішенням Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилим приміщенням, оформленим протоколом від 23.06.2020 року № 6 відмовлено в погодженні надання ОСОБА_1 для постійного проживання квартири АДРЕСА_2 , де він фактично проживає.

Просив визнати протиправним та скасувати рішення Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилим приміщенням, оформлене протоколом від 23.06.2020 року №6; визнати за ним право бути забезпеченим для постійного проживання шляхом виключення з числа службових квартири АДРЕСА_2 ; зобов`язати Комісію з контролю за забезпеченнями військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилим приміщенням прийняти рішення про надання йому вищевказаної квартири для постійного проживання шляхом виключення з числа службових.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20.09.2022 року провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Постановою Київського апеляційного суду від 12.07.2023 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 20.09.2022 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 31.08.2023 року дану справу направлено за підсудністю до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2024 року позовні вимоги задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилим приміщенням від 23 червня 2020 року № 6 про відмову в погодженні надання ОСОБА_1 та членам його сім`ї житла (квартири АДРЕСА_2 ) для постійного проживання шляхом виключення з числа службового житла;

зобов`язано Міністерство оборони України в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей погодити надання ОСОБА_1 та членам його сім`ї житла (квартири АДРЕСА_2 ) для постійного проживання;

в решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року апеляційну скаргу Міністерства оборони України задоволено частково. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2024 року скасовано та провадження у цивільній справі закрито. Також роз`яснено позивачу, що розгляд справи за його позовом до Міністерства оборони України віднесений до юрисдикції адміністративного суду.

Постановою Верховного Суду від 05 березня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року скасовано, справу передано для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі представник Міністерство оборони України просить скасувати рішення суду першої інстанції від 09 квітня 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи та вимогам закону.

Зазначав, що спір який виник між сторонами є публічно-правовим, а тому належить до юрисдикції адміністративного суду. Також звертає увагу, що видача жилих приміщень військовослужбовцям відповідно до вимог чинного законодавства проходить у порядку черговості, а тому видача відповідачу квартири у позачерговому порядку призведе до порушення конституційних прав інших осіб, які перебувають на обліку та потребують поліпшення житлових умов. Крім того, звертає увагу, що Комісія з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилим приміщенням є державним органом та не може виходити за межі своїх повноважень, а тому позивачем вибрано неефективний спосіб захисту. Також звертає увагу, що позивач на теперішній час проходить військову службу, а тому забезпечений саме службовим житлом і Міністерство оборони України не ставить питання про виселення позивача, а тому вважає, що його права не порушені.

ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване. Також просив розглядати справу за його відсутності.

Зазначає, що розгляд справи судом цивільної юрисдикції є законним та відповідає правовим висновкам Верховного Суду. Звертає увагу, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що надання позивачу квартири, в якій він і так проживає, порушить черговість отримання такого житла іншими особами, які мають на це право. Наголошує, що він звернувся до суду для захисту своїх прав та інтересів щодо забезпечення житлом для постійного проживання, а не для службового, оскільки він має вислугу військової служби більше 20 років, є ветераном військової служби, а отже має відповідно до положень чинного законодавства право на отримання квартири для постійного проживання. Тому вважає, що ним обрано належний спосіб захисту, який сприятиме ефективному відновленню його порушених прав.

Про час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про доставку повісток до електронних кабінетів сторін. Також від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Згідно із ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно ч.5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення в оскаржуваній частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Наказом Міністра оборони України № 835 від 23 грудня 2014 року полковника ОСОБА_1 , начальника групи зв`язку та автоматизованих систем управління штабу ІНФОРМАЦІЯ_1 звільнено у запас у зв`язку із проведенням організаційних заходів. В цьому наказі відзначено, що ОСОБА_1 має вислугу 26 років 4 місяці.

На підставі ордеру № 08 серія № 03 від 08 серпня 2005 року виконавчим комітетом Індустріальної райради народних депутатів м. Дніпропетровська ОСОБА_1 було видано службовий ордер на зайняття квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Склад сім`ї двоє осіб. Квартира перебуває на обліку у Квартирно-експлуатаційному відділі м. Дніпра.

Позивач з 03 березня 1995 року перебуває на квартирному обліку Збройних Сил України як військовослужбовець, який потребує поліпшення житлових умов. На даний час житлом не забезпечений.

Рішенням Комісії з контролю за забезпеченнями військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилим приміщенням, оформленим протоколом від 23 червня 2020 року № 6 відмовлено в погодженні надання ОСОБА_1 для постійного проживання квартири АДРЕСА_2 , де він фактично проживає зі своєю дружиною.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач має вислугу років на військовій службі понад 20 років, перебуває на квартирному обліку та має право на отримання житла для постійного проживання його та членів його сім`ї. При цьому, обставини, визначені пунктом 30 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 (далі - Порядок № 1081), не встановлені. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання за ним права бути забезпеченим житлом для постійного користування, суд виходив з того, що оскільки позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення, та зобов`язання відповідача погодити надання позивачу та членам його сім`ї житла для постійного проживання задоволено, чим повністю вичерпується вирішення питання щодо відновлення порушеного права позивача, у зв`язку з цим вимоги в частині визнання за позивачем права бути забезпеченим житлом для постійного користування є зайвими.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (частина перша статті 19 ЦПК України).

Адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 частини першої статті 4 КАС України).

Як вбачається із матеріалів справи та зазначалось вище постановою Верховного Суду від 05 березня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено: постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року, якою закрито провадження у справі у зв`язку із підсудністю адміністративному суду скасовано, справу передано для продовження розгляду. В постанові касаційний суд зазначав, що не зважаючи на те, що у цій справі спір є адміністративним, однак із ЄДРСР вбачається, що ОСОБА_1 вже звертався до адміністративного суду із аналогічним позовом до Міністерства оборони України, за яким закрито провадження. Зазначене зумовило юрисдикційний конфлікт, який поставив під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту. Тому, справу слід продовжити розглядати по суді в рамках цивільного провадження.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно статі 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом України, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (абзац перший частини 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Пунктом 3 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями (затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1081 від 03 серпня 2006 року) встановлено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання. Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання проводиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.

У пункті 11 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями вказано, що житлове приміщення виключається з числа службового, якщо відпала потреба в його використанні, а також якщо в установленому порядку його виключено з числа житлових приміщень. Також визначено, що виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу.

Пунктами 30-31 Порядку № 1081 військовослужбовці знімаються з обліку у разі: поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла; засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження; звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; в інших випадках, передбачених законодавством. Житлові приміщення надаються тільки військовослужбовцям, які перебувають на обліку, крім випадків, передбачених законодавством.

За пунктом 10 розділу 7 Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями (затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380) військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, а також особи, звільнені з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, особи з інвалідністю І чи ІІ групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, що забезпечені службовими житловими приміщеннями незалежно від місця його знаходження, мають право на виключення цього житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання за умови перебування на обліку та в порядку, визначеному пунктами 3-7 цього розділу.

Виключення квартир з числа службових для забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей здійснюється на підставі клопотання КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району за встановленим порядком.

Отже, у спірних правовідносинах відповідач наділений повноваженнями приймати рішення, що впливають на можливість реалізації позивачем соціальних гарантій в силу його особливого статусу, визначеного Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто внаслідок наявності у позивача вислуги на військовій службі більше 20 років.

Як встановлено під час розгляду справи ОСОБА_1 має вислугу років військовослужбовця Збройних Сил України понад 20 років, перебуває на квартирному обліку і займає службове житло за адресою: АДРЕСА_1 ., обставини, визначені Пунктом 30 Порядку № 1081, для зняття позивача з квартирного обліку, не встановлені.

Зазначене є підставою для надання позивачу спірного житла за адресою: АДРЕСА_1 у постійне користування, шляхом виключення його з числі службових.

Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України оскаржуючи рішення суду першої інстанції не надало доказів на підтвердження обґрунтованості відмови у погодженні розподілу спірного житлового приміщення із виключенням його із числа службових, чим фактично обмежує права позивача на забезпечення житлом, гарантовані Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а посилання відповідача на необхідність дотримання черговості при вирішенні питання щодо виключення житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання суд вважає необґрунтованим, оскільки позивач вже забезпечений службовим житлом у порядку черговості.

Конституційний Суд неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України

виокремлює певні категорії громадян України, які потребують додаткових гарантій держави, зокрема, гарантії соціального захисту. До них, насамперед, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах СБУ, податковій, міліції, прокуратурі, тощо (рішення КСУ від 06.07.1999 № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002№ 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій, гарантій).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Наведені в обґрунтування доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового немає.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 червня 2025 року.

Судді: