Справа № 161/9503/23 Головуючий у 1 інстанції: Ковтуненко В. В.
Провадження № 22-ц/802/522/25 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Ганжи М.І.,

позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про виселення особи з квартири, без надання іншого приміщення та стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про виселення особи з квартири, без надання іншого приміщення та стягнення моральної шкоди.

Позов обґрунтовує тим, що вона разом з сином ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . З серпня 2021 року по теперішній час у вказаній квартирі постійно проживає без реєстрації, як співмешканка її сина ОСОБА_4 . ОСОБА_4 та її син в шлюбі не зареєстровані, спільних дітей не мають.

Відповідач постійно веде асоціальний спосіб життя, з серпня 2021 року ніде не працює та зловживає спиртними напоями, залучаючи до розпиття спиртними напоями сина позивача. Син позивача є інвалідом II групи, має проблеми зі здоров`ям, отримав контузію мозку, внаслідок чого, згідно заключення МСЕК, має дещо понижену розумову діяльність, а тому не може в повній мірі давати оцінку своїм діям, маючи проблеми з самоконтролем, особливо в стадії сп`яніння, до якого його провокує відповідач. Станом на дату звернення з даним позовом наявна заборгованість по оплату комунальних послуг за пів року. Регулярні заборгованості по оплаті комунальних послуг за квартиру де позивач є співвласницею, спричиняють їй суцільний тривалий стрес, моральні страждання та занепокоєння, оскільки і до неї, як співвласниці, постійно з відповідними претензіями звертаються комунальні служби. Через неналежне користування з боку відповідачки, квартира починає руйнуватись. Зловживання спиртними напоями може призвести до загальних наслідків, залишений недопалок, що спричинить пожежу, чи не закритий газ або вода. На даний час позивач, як законний співвласник квартири, не має можливості не тільки користуватись своїм майном, але і увійти до квартири, оскільки відповідач, постійно чинить їй ворожий опір, не відчиняє двері і забороняє їх відкривати сину позивача, який знаходиться під її тотальним впливом. За період що відповідач проживає в квартирі, їй безліч разів доводилось викликати поліцію з метою захисту від неправомірних дій відповідача до неї. В єдиному реєстрі досудових розслідувань в мій захист Луцькою кружною прокуратурою зареєстровано три кримінальні провадження, в яких позивач визнана потерпілою від неправомірних дій відповідача, яка також своїми діями підбурює до вчинення протизаконних дій проти неї і її сина. Постійний процес лікування позбавляє її можливості вести повноцінний спосіб життя. Від постійних лайок і психологічного тиску вона відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття.

Просить суд виселити ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого приміщення, у зв`язку з вчиненням домашнього насильства і перешкоджанні користуванні квартирою та стягнути 23000 гривень моральної шкоди.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач, в інтересах якої діє її представник, подала апеляційну скаргу в якій, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

З матеріалів справи вбачається, що на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ( а.с. 16-18).

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є співмешканкою ОСОБА_5 та проживає в спірній квартирі без реєстрації місця проживання та без згоди ОСОБА_1 ..

Проживання ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 стверджуються наявними у справі письмовими доказами, що дослідженні судом та фактичним визнанням такого проживання самою відповідачкою.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала, що відповідач постійно веде асоціальний спосіб життя, з серпня 2021 року ніде не працює та зловживає спиртними напоями, залучаючи до розпиття спиртними напоями її сина. Стверджувала, що до спірної квартири її відповідач не пускає, постійно погрожує та вчиняє щодо неї протиправні дії, що в свою чергу слугувало причиною звернення до правоохоронних органів протягом 2022 р-2023 років (а.с.19-24).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК УРСР).

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (частина перша статті 29 ЦК України).

Фізична особа може мати кілька місць проживання (частина шоста статті 29 ЦК України).

Європейський суд з прав людини зауважив, що «встановивши, що квартира, яка є предметом спору, була житлом заявниці за змістом статті 8 Конвенції, суд повинен визначити, чи мало місце втручання в її право на повагу до свого житла органів державної влади. Уряд стверджував, що заявниця мала подати скаргу на міліціонерів, які замкнули спірну квартиру і не впускали її всередину, в порядку, передбаченому для подання скарг на дії та рішення посадових осіб органів влади. Суд тлумачить цю заяву як визнання того, що особи, які здійснили виселення заявниці, діяли як державні посадові особи. Виселення заявниці з спірної квартири державними посадовими особами представляло собою втручання в її право на повагу до житла з боку органів державної влади. Для того, щоб визначити, чи було це втручання необхідним, як цього вимагає пункт 2 статті 8, суд насамперед повинен розглянути питання про те, чи було воно «передбачено законом» (див. Gillow v. The United Kingdom, § 48). Стаття 90 Житлового кодексу допускає виселення лише з підстав, встановлених законом, і тільки в судовому порядку. Така норма встановлює важливу процесуальну гарантію проти свавільного виселення і її формулювання не допускає винятків. Уряд погодився з тим, що в справі заявниці мав дотримуватися порядок, передбачений статтею 90 Житлового кодексу, навіть при тому, що її проживання не було юридично оформлено. Суд не вбачає підстав не погодитися з цим висновком. Не можливо виділити будь-які обставини, які могли б виправдати в даному випадку відступ від звичайного порядку виселення і досить поспішний перерозподіл права на користування цією квартирою на користь співробітника міліції лише через сім днів після смерті попереднього наймача. Звідси випливає, що втручання в цій справі не може розглядатися як «передбачене законом» згідно з пунктом 2 статті 8 Конвенції. Відповідно, мало місце порушення статті 8 Конвенції. У світлі цього висновку, у Суду немає необхідності вирішувати питання про те, чи було це втручання «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення однієї з цілей, перелічених в пункті 2 статті 8 (PROKOPOVICH v. RUSSIA, № 58255/00, § 40 - 45, ЄСПЛ, від 18 листопада 2004 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначено, що: «статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

У відповідності до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Звертаючись до суду, позивач визначив правовими підставами заявленого позову норми ст. 383, 391 ЦК України, щодо здійснення права власності та права вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Передбачений ст. 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном - підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, що визначена у пункті 2 статті 8 Конвенції, не здійснюється згідно із законом та не є необхідним в демократичному суспільстві.

Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути співмірним із переслідуваною законною метою.

У рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" зазначено, що поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс вжитими заходами.

Аналіз положень статей 64, 150, 156, 162 Житлового кодексу України дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).

Згідно з частинами першою, четвертою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України, розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Отже, усі співвласники квартири мають рівні права на користування і володіння, тобто вселення інших осіб має відбувались за взаємною згодою. Реалізація права власності однією особою не може шкодити праву власності іншої особи. Право спільної власності обмежено спеціальними нормами закону, унаслідок чого кожен із співвласників зобов`язаний реалізувати своє право власності з урахуванням прав та інтересів інших співвласників та за взаємною згодою.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_4 є співмешканкою сина позивача ОСОБА_1 , та без згоди позивача, як іншого співвласника квартири АДРЕСА_1 , вселилась в спірну квартиру без реєстрації місця проживання. Також встановлено, що своїми неправомірними діями, відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні вказаною квартирою, що підтверджується безліччю звернень позивача до правоохоронних органів та притягнення відповідача до адміністративної відповідальності.

За матеріалами справи та поясненнями позивача з`ясовано, що спірна квартира є однокімнатною, в якій до виникнення спірних правовідносин, проживали позивач та її син. ОСОБА_1 , в силу того, що ОСОБА_4 вселилась в дану квартиру не має змоги використовувати житло, власником якого вона є.

Відповідач не надала суду належних та допустимих доказів, які б спростували доводи позивача про неможливість проживання в квартирі АДРЕСА_1 , у зв`язку діями ОСОБА_4 , яка без законних підстав вселилась у належну позивачу квартиру.

Задоволення вимог про виселення ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 не завдасть жодної шкоди інтересам відповідача, оскільки як встановлено судом, ОСОБА_4 зареєстрована у квартирі по АДРЕСА_2 де і фактично проживала до вселення у спірну квартиру і таке право проживання за нею зберігається за адресою реєстрації і по на даний час. Окрім того, за вказаною адресою проживає неповнолітній син відповідача. Разом з тим, виселення відповідача з квартири АДРЕСА_1 відновить права власника та дозволить ОСОБА_1 використовувати належну їй квартиру для проживання безперешкодно від інших осіб.

Враховуючи зазначене, апеляційний суду приходить до висновку, що позов в частині виселення відповідача підлягає до задоволення, оскільки ОСОБА_4 без згоди власника вселилась в квартиру АДРЕСА_1 та створює перешкоди ОСОБА_1 , у користуванні своїм майном.

Щодо стягнення моральної шкоди.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. ст. 12, 81 ЦПК України).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначав, що внаслідок неправомірних дій відповідача спричинило їй моральну шкоду, яку вона оцінює у 23000 грн, оскільки на твердження позивача від постійних суперечок з відповідачем у неї погіршилось здоров`я, вона відчуває фізичні страждання та біль, що в свою чергу виразилось до витрат на лікування.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини; завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Фізична чи юридична особа має право на відшкодування в повному обсязі майнової шкоди, завданої її майну, а також на відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна особою, яка її завдала, у разі якщо дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Позивач не довела суду наявність основного елементу цивільного правопорушення (делікту) з боку відповідача, а саме - факт спричинення їй моральної шкоди саме відповідачем. Звернення позивача до медичних установ з різними діагнозами, які діагностовано позивачу ще у 2020 році не свідчать про наявність моральних страждань позивача, які спричинені саме відповідачем.

Таким чином рішення суду, в частині вирішення питання стягнення моральної шкоди, ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами.

Доводи апеляційної скарги про обґрунтованість позовних вимог, в частині стягнення моральної шкоди, є власним тлумаченням встановлених обставин справи, були предметом дослідження суду першої інстанції і їм суд в сукупності з іншими доказами по справі дав правильну юридичну оцінку.

Оскільки висновки суду першої інстанції, в частині позовних вимог про виселення відповідача, не відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з порушенням норм матеріального права то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду в цій частині з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову в частині виселення. Рішення суду, в частині вирішення питання стягнення моральної шкоди, необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2025 року, в частині виселення, скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 .

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: