Номер провадження: 22-ц/813/3475/25
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди в результаті спричинення образи особі, як адвокату, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Дяченко В.Г. 05 листопада 2024 року у м. Одеса, -

встановила:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила, з урахуванням доповнень та уточнень, стягнути з відповідача на свою користь суму спричиненої моральної шкоди в розмірі 180000,00 грн., судовий збір у розмірі 2700,00 грн. та банківські витрати в розмірі 26,84 грн.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_2 у своєму зверненні від 30.07.2020 року до судової колегії Одеського апеляційного суду по справі № 522/4004/19, пр.№ 1-кс/522/1381/20 навмисним чином дозволив собі нанести позивачу незаслужену образу, безпідставно та незаконно стверджуючи, дослівно: «...зазначені помилки і як наслідок недопустимі протиріччя виникли із-за непрофесійних дій адвоката Гержової, бо саме вона подавала скарги на скасування постанов слідчих ОСОБА_3 і Клінч про відмову, точно знаючи і усвідомлюючи можливі наслідки які виникли. Вона не повідомила слідчого суддю Осіїк про існування двох постанов про відмову у визнанні потерпілим, хоча зобов`язана була зробити таке повідомлення...».

Позивач зазначає те, що таке ствердження є неетичним, грубим, яке було висловлено із ціллю її образити, принизити її честь та гідність, як адвоката та заподіяти її діловій репутації умисну шкоду.

Моральна шкода полягає в очорненні позивача в очах колегії суддів Одеського апеляційного суду, клієнтки та колег-адвокатів, які були присутні в залі судових засідань; спричиненні суттєвої образи; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із противоправною та неетичною поведінкою винної особи, внаслідок якої постраждала ділова репутація іншої особи (в даному випадку її особи, як адвоката); у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи.

Посилаючись на те, що у відповідача не було права зневажливо заявляти про ОСОБА_1 , що вона нібито «непрофесійний адвокат», що поставило її в скрутне становище, потягло за собою наслідки: систематичні моральні переживання і хвилювання за свою репутацію, втрачання заробітку, позбавлення повноцінного спілкування на протязі 3-х років зі своїми колегами-адвокатами, при цьому відповідач навіть не вибачився, проігнорував обов`язок щодо відшкодування спричиненої їй матеріальної шкоди, позивач звернулася до суду з даним позовом про стягнення моральної шкоди.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05.11.2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що неетичне твердження відповідача ОСОБА_2 у його зверненні до судової колегії Одеського апеляційного суду є неправдивими та не відповідаючими дійсності, спростовуються численними судовими рішеннями Приморського районного суду м. Одеси, якими були задоволені скарги апелянта в інтересах потерпілої клієнтки.

Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції повинен був вислухати, під час судового розгляду, пояснення ОСОБА_1 та розглянути ті докази, які були надані позивачем. Однак, суд такі докази не розглянув взагалі та не врахував при ухваленні судового рішення.

Сторони про розгляд справи на 20.05.2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, у копії клопотання про витребування доказів заявника/потерпілого ОСОБА_2 , адресованого судді Одеського апеляційного суду Журавльову О.Г. по справі № 522/4004/169, зазначено наступне: «…Вважаю, що зазначені помилки і як наслідок недопустимі протиріччя виникли із-за непрофесійних дій адвоката Гержової, бо саме вона подавала скарги на скасування постанов слідчих ОСОБА_3 і Клінч про відмову, точно знаючи і усвідомлюючи можливі наслідки які і виникли. Вона не повідомила слідчого суддю Осіїк про існування саме двох постанов про відмову у визнанні потерпілим, хоча зобов`язана була зробити таке повідомлення…» (т.1 а.с.4).

Згідно повідомлення Приморського районного суду м. Одеси від 05.01.2024 року, в матеріалах скарги (1-кс/522/1381/20), наявна копія клопотання про витребування доказів з додатками, яку було надіслано на електронну пошту Одеського апеляційного суду ОСОБА_2 30.07.2020 року. Дане клопотання було зареєстроване Одеським апеляційним судом 30.07.2020 за вхід № ЕП-11110/20. Додатково повідомлено, що на клопотанні електронний підпис відсутній, про що свідчить штамп з підписом уповноваженої особи Одеського апеляційного суду (т.1 а.с.81).

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві (ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06.10.2015 року).

Разом із тим, відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до ст. 28 Конституції України, кожен має право на повагу до його гідності, ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Будучи особистим немайновим правом, що забезпечує соціальне буття фізичної особи, право на повагу до гідності та честі захищається нормами Цивільного кодексу України.

Так, ст. 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У п. 4 постанови Пленуму від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (ст. 297 ЦК України) та право на недоторканість ділової репутації (ст. 299 ЦК України).

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч. 1 ст. 277 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 23.12.2021 року у справі № 398/3086/19 (провадження № 61-9893св20) зазначено, що за своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною і при цьому неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності.

Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

У позовних вимогах ОСОБА_1 зазначає, що моральна шкода їй була завдана джерелом клопотанням відповідача про витребування доказів (т.1 а.с.4).

Обґрунтовуючи позов про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 посилається на те, що їй спричинено образу як адвокату, яка полягає у психологічному болю та душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із спаплюженням її ділової репутації та спричинення суттєвої образи; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із противоправною та неетичною поведінкою винної особи, внаслідок якої постраждала ділова репутація іншої особи (в даному випадку її особи, як адвоката); у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи. На підтвердження викладених у позовній заяві обставин додано ряд ухвал по кримінальному провадженню, в рамках якого подане клопотання про витребування доказів (т .1 а.с. 20, 21, 22, 23, 24, 25, зворот, 26, 27, 28, 29, 30), почесні грамоти, витяги із дайджестів (т. 1 а.с. 95, 96, 97).

Відповідно до ч. 2 ст. 302 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності.

Згідно з п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

Однак, колегія суддів приймає до уваги, що у даному випадку заперечуючи проти позовних вимог, відповідач вказував на те, що ОСОБА_1 не заявляла позовних вимог про визнання недостовірною інформації та її спростування, яка принижує честь і гідність позивача як адвоката, наслідком задоволення яких могли бути розглянуті заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що інформація зазначена відповідачем у клопотанні про витребування доказів - «…Вважаю, що зазначені помилки і як наслідок недопустимі протиріччя виникли із-за непрофесійних дій адвоката Гержової, бо саме вона подавала скарги на скасування постанов слідчих ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про відмову, точно знаючи і усвідомлюючи можливі наслідки які і виникли. Вона не повідомила слідчого суддю Осіїк про існування саме двох постанов про відмову у визнанні потерпілим, хоча зобов`язана була зробити таке повідомлення…», - є висловлюванням відповідачем власної думки, заснованої на його баченні певних подій, особисте сприйняття відповідачем певної поведінки позивача і не може бути витлумачене, як повідомлення про конкретні факти, а тому не є недостовірною інформацією. Крім того, такі судження не були висловлені ОСОБА_2 в брутальній, принизливій чи непристойній формі для позивача. Право на власне тлумачення обставин, є виявом реалізації конституційного права на свободу думки.

Доводи позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що відповідач образив її як особистість та адвоката, чим зіпсував життя, позбавив її можливості повноцінно та мобільно приймати участь у апеляційних розглядах, і вона вимушена була в усіх своїх численних апеляційних скаргах вказувати, щоб дані скарги розглядались без її участі, в результаті чого позивач нібито втратила значну (велику) частину заробітку (винагороди) по виконанню доручень, повноцінний заробіток та отримання задоволення від участі у апеляційних розглядах апеляційних скарг, - то колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження фактів не взяття участі ОСОБА_1 у судових засіданнях під час розгляду апеляційних скарг на протязі трьох років до подання даного цивільного позову, та те, що саме інформація, зазначена у клопотанні відповідача по справі №522/4004/19 стала підставою для цього, а не інші об`єктивні чинники.

Відтак, співставлення позивачем подій подання відповідачем клопотання про витребування доказів та не взяття участі ОСОБА_1 у судових засіданнях під час розгляду апеляційних скарг, і як наслідок, зменшення доходу, є лише припущенням зі сторони позивача, а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Посилання ОСОБА_1 у позовній заяві та апеляційній скарзі на розповсюдження неправдивих та смішливих чутків про неї між присутніми у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції під час розгляду клопотання про витребування доказів, є виключно оціночними судженнями апелянта, які не ґрунтуються на фактичних даних.

Згідно зі ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Згідно зі ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Наведені у ч. 1 ст. 277 і ст. 280 ЦК України способи захисту є самостійними способами правового захисту, закон не передбачає похідного характеру вимоги щодо відшкодування моральної шкоди та не обумовлює стягнення моральної шкоди вирішенням судом питання щодо спростування недостовірної інформації.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з приниженням честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно зі ст. ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно ст. 30 Закону України «Про інформацію», якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому медіа з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій не було встановлено наявності сукупності обставин щодо поширення відповідачем інформації, що стосується позивача та порушує її особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, оскільки інформація, викладена у клопотанні про витребування доказів, є виключно висловлюванням відповідачем власної думки, заснованої на його баченні певних подій.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної чи юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Згідно з абз. 2 п. 5 Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 4 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У даному випадку, судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено наявності у діях відповідача складу цивільного правопорушення, тобто наявності загальних умов цивільно-правової відповідальності, яке б могло стати підставою для відшкодування моральної шкоди, а саме: протиправний характер дій відповідача, наявність у потерпілої особи шкоди або збитків, причинний зв`язок між поведінкою відповідача та наступними шкідливими наслідками, вина відповідача.

Отже, суд першої інстанції, оцінивши докази, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 не надано належних доказів на підтвердження того, що відповідачем порушено ділову репутацію позивача, як адвоката, внаслідок чого завдано шкоду її немайновим інтересам, а відтак, і про відсутність правових підстав для покладення на відповідача обов`язку відшкодування моральної шкоди згідно положень ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію».

Безпідставними та такими, що не мають правового значення для вирішення даної справи, є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що неетичне твердження відповідача ОСОБА_2 у його зверненні до судової колегії Одеського апеляційного суду є неправдивими та не відповідаючими дійсності, спростовуються численними судовими рішеннями Приморського районного суду м. Одеси, якими були задоволені скарги апелянта в інтересах потерпілої клієнтки, оскільки, як вже вказувалось вище, позовних вимог про визнання зазначеної інформації недостовірною ОСОБА_1 не заявлялось.

Крім того, колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що адвокат, який здійснює професійну діяльність з надання правничої допомоги, в силу свого статусу, має бути готовим до певного рівня критики від інших учасників судового процесу.

Із урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви, яким судом першої інстанції надана належна оцінка, колегія суддів доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи апелянта. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05.11.2024 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 02 червня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе