Справа № 130/916/24
Провадження № 22-ц/801/1241/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Грушковська Л. Ю.
Доповідач:Панасюк О. С.
УХВАЛА

03 червня 2025 рокуСправа № 130/916/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О.С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Ковальчука О. В.,

вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Хейніса О. Г. на ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області у складі судді Грушковської Л. Ю. від 25 вересня 2024 року про відмову у прийнятті зустрічного позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

22 квітня 2025 року до Вінницького апеляційного суду надійшла апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Хейніса О. Г. на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25 березня 2025 року, ухвали цього ж суду від 25 вересня 2024 року про відмову у прийнятті зустрічного позову та від 11 грудня 2024 року про відмову у задоволенні заяви про поновлення строку для подання відзиву, відмову у прийнятті зустрічного позову.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28 квітня 2025 року апеляційну скаргу залишено без руху і надано строк для:

- подання окремих апеляційних скарг на ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25 вересня 2024 року та ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 11 грудня 2024 року з клопотаннями про поновлення строку на апеляційне оскарження цих ухвал;

- сплати судового збору в сумі по 605 грн 60 к. за кожну апеляційну скаргу окремо або надання документів, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону;

- уточнення вимог апеляційної скарги відповідно до повноважень суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25 березня 2025 року;

- надання доказів надсилання копій апеляційних скарг іншому учаснику справи з урахуванням положень статті 43 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України),

протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

На виконання зазначених вимог 20 травня 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Хейніс О. Г. подав заяву про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої долучив:

- апеляційну скаргу на ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25 вересня 2024 року з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження, докази її надсилання іншому учаснику справи та копію платіжної інструкції про сплату судового збору;

- апеляційну скаргу на ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 11 грудня 2024 року з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження, докази її надсилання іншому учаснику справи та копію платіжної інструкції про сплату судового збору;

- уточнену апеляційну скаргу на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25 березня 2025 року та докази її надсилання іншому учаснику справи.

Вінницький апеляційний суд ухвалою від 21 травня 2025 року витребував матеріали цивільної справи з суду першої інстанції. Ці матеріали надійшли до Вінницького апеляційного суду 28 травня 2025 року.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги на ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25 вересня 2024 року та доводи, зазначені в клопотанні про поновлення строку, апеляційний суд прийшов до висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження у справі з огляду на таке.

За змістом частини першої, другої статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу (частина третя стаття 354 ЦПК України).

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (частина перша статті 127 ЦПК України).

Отже у випадку пропуску строку апеляційного оскарження підставами для його поновлення є лише поважні причини, тобто обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій.

У справі «Устименко проти України» Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначив, що сама концепція «поважних причин» не є чіткою, тому для національних судів ще важливішим було б вказати причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника.

Під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали чи ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Такі обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

ЄСПЛ наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства.

ЄСПЛ у справі «Салов проти України» (пункт 93) підкреслює, що відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи. Зокрема під правовим пуризмом у практиці ЄСПЛ розуміється невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Крім того чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, а також строки для подання апеляційної чи касаційної скарги, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Однак для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності ЄСПЛ сформовано практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску. ЄСПЛ вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).

Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (PERETYAKA AND SHEREMETYEV v. UKRAINE, № 17160/06 та N 35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року).

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Як видно з матеріалів справи Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області в підготовчому судовому засіданні ухвалою від 25 вересня 2024 року відмовив ОСОБА_1 у прийнятті зустрічного позову, поданого її представником адвокатом Хейнісом О. Г.

Згідно з довідкою про доставку електронного документу документ в електронному вигляді «Ухвала від 25 вересня 2024 року» у справі № 130/916/24 надіслано ОСОБА_3 в його електронний кабінет та доставлений до електронного кабінету 03 жовтня 2024 року о 0:39:43.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 272 ЦПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії до електронного кабінету особи. Частина сьома цієї ж статті передбачає, що вручення копії судового рішення представникові вважається врученням і особі, яку він представляє.

Таким чином відлік строку на апеляційне оскарження для Федоренко Н. М. розпочався 04 жовтня 2024 року та закінчився 18 жовтня 2024 року, однак представник заявниці звернувся з апеляційною скаргою лише 22 квітня 2025 року, тобто з порушенням встановленого частиною другою статті 354 ЦПК України строку на понад 5 місяців.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку заявник покликався на те, що оскільки ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25 вересня 2024 року було постановлено саме про відмову у прийнятті зустрічного позову, а не про його повернення, та той факт, що зустрічна позовна заява з додатками відповідачці чи її представнику не поверталась, а також зазначення у тексті ухвали про те, що вона не підлягає окремому оскарженню та набрала законної сили, представником відповідачки не було подану апеляційну скаргу на цю ухвалу окремо, а заперечення на неї було включено до апеляційної скарги на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25 березня 2025 року, яка вчасно була подана до суду апеляційної інстанції.

Проте посилання заявника в клопотанні на неоскаржуваність ухвали є помилковим і не може бути визнано поважною причиною для пропуску строку на апеляційне оскарження.

Статтею 353 ЦПК України визначено перелік ухвал, які можуть бути оскаржені окремо від рішення суду.

Зокрема у пункті 6 частини першої статті 353 ЦПК України установлено, що в апеляційному порядку окремо від рішення суду може бути оскаржена ухвала про повернення заяви позивачеві (заявникові).

Частиною шостою статті 185 ЦПК України, до якої відсилає частина друга статті 194 ЦПК України, установлено, що про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу. Ухвалу про повернення позовної заяви може бути оскаржено. Копія позовної заяви залишається в суді.

Про залишення зустрічної позовної заяви в суді у випадку її повернення заявнику зазначено у частині третій статті 194 ЦПК України.

Вищенаведене свідчить про те, що процесуальним законом визначено уніфікований, єдиний підхід при застосуванні наслідків подання позовної заяви (як первісної, так і зустрічної), яка подана без додержання вимог, що визначені ЦПК України. Таким чином існує необхідність і у застосуванні єдиного підходу при реалізації учасниками справи права на апеляційне оскарження ухвали суду про повернення позовної заяви (як первісної, так і зустрічної).

У пункті 15.10 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України зазначено, що у разі подання апеляційної скарги на ухвали суду першої інстанції, передбачені пунктами 1, 6-9, 11, 14-16, 20, 22, 23, 37-39 частини першої статті 353 цього Кодексу (крім ухвал про відмову у прийнятті або повернення зустрічного позову, про відмову у прийнятті або повернення позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ухвал про зупинення провадження у справі, які подані з пропуском строку на їх оскарження), чи подання касаційної скарги на ухвали суду апеляційної інстанції (крім ухвал щодо забезпечення позову, зміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, ухвал про зупинення провадження у справі, які подані з пропуском строку на їх оскарження, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремих ухвал) до суду апеляційної або касаційної інстанції передаються всі матеріали.

Зі змісту вказаної норми слідує, що ухвала про відмову у прийнятті або повернення зустрічного позову підлягає апеляційному оскарженню.

Зазначення в резолютивній частині ухвали про її неоскаржуваність та набрання законної сили не позбавляє сторону права на апеляційне оскарження, якщо таке право передбачено законом. Вказівка суду в ухвалі про її остаточність та неоскаржуваність, що суперечить положенням ЦПК України, є помилковою і не може бути підставою для поновлення строку на її оскарження.

Набрання ухвалою законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження є наслідком пропуску цього строку, а не причиною.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Оскільки заява представника ОСОБА_1 адвоката Хейніса О. Г. не містить поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25 вересня 2024 року, то у відкритті апеляційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 358 ЦПК України апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити представнику ОСОБА_1 адвокату Хейнісу О. Г. у поновленні строку на апеляційне оскарження ухвали Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25 вересня 2024 року.

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Хейніса О. Г. на ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25 вересня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

О. В. Ковальчук