ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1068/25Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т. Л.
суддіГончар Н. І., Сіренко Ю. В.
секретар Широкова Г.К.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача адвоката Слободянюка А І. на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 07.04.2025 (повний текст складено 16.04.2025, суддя в суді першої інстанції Пироженко С. А.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільчої системи «Черкасигаз» про визнання наказу про звільнення протиправним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

у жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання наказу про звільнення із займаної посади протиправним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що вона 20.12.1977 на підставі наказу № 238к від 21.12.1977 була прийнята на посаду слюсаря 2-го розряду в службу будинкової мережі та обладнання у виробниче об`єднання газового господарства «Черкасигаз», що підтверджується відомостями із особової картки № НОМЕР_1 та трудової книжки.

На підставі наказу № 31/ОД від 06.01.1987 ОСОБА_1 присвоєно 3 розряд слюсаря по експлуатації та ремонту газового обладнання, а згідно наказу № 44к від 16.01.1995 - 4 розряд слюсаря по ремонту та експлуатації газового обладнання.

На посаді слюсаря з експлуатації та ремонту газового устаткування на підприємстві ОСОБА_1 відпрацювала 45 років 6 місяців.

За час трудової діяльності ОСОБА_1 підприємство неодноразово змінювало своє найменування, наразі має назву Акціонерне товариство «Оператор газорозподільчої системи «ЧЕРКАСИГАЗ».

Наказом про звільнення № 333п від 12.06.2023 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади із 12.06.2023 у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників.

Так згідно наказу «Про зміни в штатному розписі працівників Товариства» від 05.04.2023 № 108 вирішено вивести з 13.06.2023 із штатного розпису працівників товариства по службі з обслуговування внутрішньобудинкових систем газопостачання Черкаського управління експлуатації Черкаського відділення трьох одиниць слюсаря експлуатації та ремонту газового устаткування 4-го розряду, а відділу кадрів попередити персонально працівників, які займають посади (професії), вказані у п. 1 даного наказу, про розірвання трудового договору у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, скорочення чисельності та штату на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до повідомлення від 06.04.2023 «Про заплановане вивільнення слюсаря з ЕРГУ 4 розряду служби з обслуговування внутрішньобудинкових систем газопостачання Черкаського управління експлуатації Черкаського відділення ОСОБА_1 повідомлено, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, необхідністю оптимізації працівників товариства попереджено про звільнення із займаної посади на підставі п.1 ч .1 ст. 40 КЗпП України, яке заплановано на 12.06.2023, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку згідно із ст. 44 КЗпП України, а також зазначено, що звільненні відбудеться, виходячи із неможливістю переведення на іншу роботу у зв`язку з відсутністю вакантних посад, які могли б бути запропоновано для подальшого працевлаштування.

Позивач вважає, що звільнення її із займаної посади відбулося із порушенням трудового законодавства (не було запропоновано усі наявні вакантні посади для працевлаштування), що є підставою для визнання наказу про звільнення протиправним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 91 474,03 грн за період з 13.06.2023 по 13.06.2024.

Окрім цього вказує, що нею пропущено строк на звернення з даним позовом до суду з поважних причин, оскільки при зверненні за отриманням правничої допомоги позивач не мала в наявності документів щодо звільнення.

11.01.2024 між нею та адвокатом Слободянюком А. І. укладено договір про надання правничої допомоги, після чого невідкладно звернувся до відповідача із заявами про витребування документів, необхідних для звернення до суду. За результатами розгляду адвокатського запиту відповідачем не було надано відповіді по суті адвокатського запиту, у зв`язку з чим подано позовну заяву до суду та рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 17.06.2024 зобов`язано АТ «Оператор газорозподільчої системи «Черкасигаз» надати інформацію та документи, що витребовувалися згідно адвокатського запиту від 11.01.2024 № 197. На виконання вказаного рішення 03.09.2024 Соснівським районним судом м. Черкаси видано виконавчий лист. 10.09.2024 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Вельган О. В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 76009992 щодо виконання вказаного виконавчого листа.

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 07.04.2025 позовні вимоги у справі відхилено з підстав того, що звільнення позивача відбулося із належним дотриманням приписів трудового законодавства.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції представник позивача подав 02.05.2025 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги.

Вказує на те, що відповідач лише один раз вказав позивачу про відсутність вакантних посад на підприємстві; у повідомленні про наступне звільнення відсутні записи щодо пропозицій обійняти іншу посаду; відповідач не довів відсутність інших посад, які б могли бути запропоновані позивачу з часу попередження про звільнення та до винесення оскаржуваного наказу; не враховано наявність переважного права у позивача на залишення на роботі, з огляду на стаж роботи та наявну кваліфікацію; у наказі про звільнення підроблено підпис позивача.

Усім цим обставинам та правовим висновкам ВС у даній категорії справ належної оцінки суд першої інстанції не надав.

Із дня попередження про звільнення та до винесення наказу про звільнення на підприємство влаштовувалися нові працівники, посади яких могли бути запропоновані позивачу.

Відеозапис засідання профкому не містить дати проведення засідання, хто був там присутній та чи був наявний кворум. Диск із відеозаписом вказаного засідання профкому не міг оцінюватися як доказ, оскільки файл, що на ньому містився, не був підписаний з використанням електронного цифрового підпису.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Оператор газорозподільчої системи «Черкасигаз» просило апеляційну скаргу відхилити, як безпідставну, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обгрунтованим.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

При розгляді справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 20.12.1977 на підставі наказу № 238к від 21.12.1977 була прийнята на посаду слюсаря 2-го розряду в службу будинкової мережі та обладнання у виробниче об`єднання газового господарства «Черкасигаз», що підтверджується відомостями із особової картки № НОМЕР_1 та трудової книжки.

На підставі наказу № 31/ОД від 06.01.1987 ОСОБА_1 присвоєно 3 розряд слюсаря по експлуатації та ремонту газового обладнання, а згідно наказу № 44к від 16.01.1995 - 4 розряд слюсаря по ремонту та експлуатації газового обладнання.

На посаді слюсаря з експлуатації та ремонту газового устаткування на підприємстві ОСОБА_1 відпрацювала 45 років 6 місяців.

Так на підставі наказу Товариства №103 від 03.04.2023 «Про результати перевірки СОВСГ Черкаського управління експлуатації Черкаського відділення» у зв`язку із необхідністю оптимізації чисельності працівників служби з обслуговування внутрішньобудинкових систем газопостачання (СОВСГ) Черкаського управління експлуатації Черкаського відділення наказом від 05.04.2023 №108 «Про зміни в штатному розписі працівників товариства» вирішено вивести із штатного розпису працівників Товариства з 13.06.2023, у тому числі, три одиниці слюсаря з експлуатації та ремонту газового устаткування 4-го розряду.

У зв`язку із чим, на виконання вимог ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» адміністрація повідомила Листом профспілковий комітет товариства про можливе скорочення чисельності працівників товариства у зв`язку зі змінами в організації виробництва, про що свідчить лист АТ «Черкасигаз» від 28.02.2024 №349/07.

При цьому на підставі наказу «Про зміни в штатному розписі працівників Товариства» від 05.04.2023 № 108 та повідомлення від 06.04.2023 «Про заплановане вивільнення» слюсаря з ЕРГУ 4 розряду служби з обслуговування внутрішньобудинкових систем газопостачання Черкаського управління експлуатації Черкаського відділення ОСОБА_1 повідомлено, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, необхідністю оптимізації працівників товариства попереджено про звільнення із займаної посади на підставі п. ч . 1 ст. 40 КЗпП України, яке заплановано на 12.06.2023, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку згідно із ст. 44 КЗпП України, а також зазначено, що звільненні відбудеться, виходячи із неможливістю переведення на іншу роботу у зв`язку з відсутністю вакантних посад, які могли б бути запропоновано для подальшого працевлаштування.

У судовому засіданні позивач підтвердила, що їй пропонувалися вакантні посади, однак вона відмовилася від них, оскільки жодна з них її не влаштовувала.

Відповідач отримав згоду профспілкового комітету АТ «Черкасигаз» на розірвання трудового договору з позивачем, оформлену протоколом засідання профкому АТ «Черкасигаз» №430 від 09.06.2023, згідно якого позивач особисто була присутня на засіданні профкому та приймала участь при розгляді питання про її скорочення, і не заперечувала щодо згоди профспілкового комітету на розірвання трудового договору між адміністрацією Товариства і нею.

Згідно наказу № 333п від 12.06.2023 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади із 12.06.2023 у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до даного наказу ОСОБА_1 12.06.2023 звільнено з посади слюсаря із експлуатації та ремонту газового устаткування служби з обслуговування внутрішньобудинкових систем газопостачання Черкаського управління експлуатації Черкаського відділення, у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач заперечує факт підписання нею вказаного наказу та стверджує про підроблення її підпису на ньому.

При цьому у матеріалах справи наявний акт від 12.06.2023 щодо вручення позивачу копії наказу про звільнення, від отримання якого позивач відмовилася.

Свідок ОСОБА_2 пояснила, що на час звільнення ОСОБА_1 вона працювала у відділі кадрів АТ «Черкасигаз». Позивача звільняли по скороченню штату працівників. Наказ про звільнення та трудову книжку позивач не хотіла отримувати у день звільнення, на її адресу писали листа, щоб вона забрала трудову книжку.

Позивач вважає, що звільнення її з займаної посади відбулося із порушенням трудового законодавства, що є підставою для визнання наказу про звільнення протиправним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки вона має переважне право на залишення на роботі, як працівник із найбільшим стажем роботи та найвищою кваліфікацією. Крім того, їй не були запропоновані усі наявні на підприємстві вакантні посади для працевлаштування.

Правовідносини, наявні між сторонами справи на підставі викладених фактичних обставин, мають таке правове регулювання.

Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У відповідності до ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбуватися на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників - одна з підстав для розірвання трудового договору.

Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.

Згідно з ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.

До повноважень суду не відноситься оцінка підстав прийняття працедавцем рішень щодо змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, адже ці питання вирішуються виключно керівництвом підприємства, яке здійснює господарську діяльність.

З урахуванням вказаного правового регулювання та встановлених при розгляді цієї справи фактичних обставин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для поновлення позивача на роботі після звільнення згідно наказу № 333п від 12.06.2023(оскаржуваного у цій справі), адже передбаченої трудовим законодавством процедури звільнення з підстав скорочення штату працівників роботодавцем дотримано належним чином та згідно вимог статті 49-2 КЗпП України.

Так згідно наказу Товариства №103 від 03.04.2023 «Про результати перевірки СОВСГ Черкаського управління експлуатації Черкаського відділення» вирішено вивести із штатного розпису працівників Товариства з 13.06.2023, у тому числі, три одиниці слюсаря з експлуатації та ремонту газового устаткування 4-го розряду.

При цьому на підставі наказу «Про зміни в штатному розписі працівників Товариства» від 05.04.2023 № 108 та повідомлення від 06.04.2023 «Про заплановане вивільнення» слюсаря з ЕРГУ 4 розряду служби з обслуговування внутрішньобудинкових систем газопостачання Черкаського управління експлуатації Черкаського відділення ОСОБА_1 попереджено про звільнення із займаної посади на підставі п. ч . 1 ст. 40 КЗпП України, яке заплановано на 12.06.2023, а також зазначено, що звільненні відбудеться, виходячи із неможливістю переведення на іншу роботу у зв`язку з відсутністю вакантних посад, які могли б бути запропоновано для подальшого працевлаштування.

Відповідач також отримав згоду профспілкового комітету АТ «Черкасигаз» на розірвання трудового договору з позивачем, оформлену протоколом засідання профкому АТ «Черкасигаз» №430 від 09.06.2023.

У аспекті викладеного вище слід відхилити посилання скаржника на те, що відповідач лише один раз вказав позивачу про відсутність вакантних посад на підприємстві та не довів їх відсутність протягом усього часу дії попередження, адже, як вказано у повідомленні роботодавця від 06.04.2023- на той час не було вакантних посад, які б відповідали кваліфікації позивача, потім 02.06.2023 такі посади з`явилися і позивача відразу було ознайомлено з їх переліком, але від яких вона відмовилася, і на момент її звільнення інших посад не з`явилося, при цьому у справі відсутні докази того, що такі посади, які не були запропоновані позивачу, з`являлися до моменту фактичного звільнення працівника 12 червня 2023 року.

Суд враховує, що згідно повідомлення від 02.06.2023 (т.1 а.с.155) позивачу пропонувався ряд посад для переведення, про що остання ознайомилася під підпис.

Аргументи скаржника стосовно того, що у повідомленні про наступне звільнення відсутні записи щодо пропозицій обійняти іншу посаду за відсутності вакантних посад, які б за кваліфікаційними вимогами могли бути запропоновані працівнику, не свідчить про порушення позивачем норм трудового законодавства.

Надаючи оцінку посиланням скаржника на те, що судом першої інстанції не було враховано наявність переважного права у позивача на залишення на роботі, апеляційний суд враховує таке.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Правила ст.42 КЗпП України щодо врахування переважного права на залишення на роботі підлягають застосуванню, якщо відбувається часткове (не повне) скорочення рівнозначних (однотипних) посад, тобто частина посад скорочується, частина ні, що дає можливість порівняти кваліфікацію та продуктивність праці працівників на рівнозначних (однотипних) посадах, які підлягають скороченню. У такому випадку переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам із урахування інших підстав, перелічених вже у частині другій статті 42 КЗпП України.

Отже право на залишення на роботі, передбачене частиною першою статті 42 КЗпП України, враховується лише у разі скорочення однорідних професій та посад. Переважне право на залишення працівника на роботі не тотожне переважному праву його працевлаштування на нову посаду.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 816/1232/17, від 09 квітня 2020 року у справі № 760/21020/15-ц, від 12 квітня 2023 року у справі № 754/12401/21.

За обставин цієї справи до скорочення підлягало згідно наказу Товариства №103 від 03.04.2023 «Про результати перевірки СОВСГ Черкаського управління експлуатації Черкаського відділення» та наказу від 05.04.2023 №108 «Про зміни в штатному розписі працівників товариства», зокрема, три одиниці слюсаря з експлуатації та ремонту газового устаткування 4-го розряду (посада, яку обіймала позивач).

При цьому переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (ч.1 ст.42 КЗпП України).

Рівень кваліфікації працівників на усіх трьох посадах, що скорочувалися, є однаковим - слюсарі 4-го розряду.

Отже для визначення переважного права на залишення на роботі мав значення рівень продуктивності праці.

Так позивач ОСОБА_1 мала другий, найнижчий після іншого працівника ОСОБА_3 , рівень продуктивності праці, що вбачається з даних формації щодо фактичного обсягу робіт (т.1 а.с.147) на звороті.

Відтак наявність переважного права на залишення на роботі, як у працівника із найбільшим стажем, щодо позивача у даній справі доказами не підтверджена.

Таким чином, у даному випадку не було порушено переважне право ОСОБА_1 на залишення на роботі при звільненні за скороченням штату, передбачене ч. 1 ст. 42 КЗпП України, про що вірно зазначив суд першої інстанції.

Слід відхилити аргументи скаржника про те, що у наказі про звільнення підроблено підпис позивача, адже у матеріалах справи наявний акт від 12.06.2023 щодо вручення позивачу копії наказу про звільнення, від отримання якого позивач відмовилася. Отже правового значення фактичне підписання наказу про звільнення працівником не має, так як зміст такого наказу йому був доведений до відома.

Посилання скаржника про те, що відеозапис засідання профкому не містить дати проведення засідання, хто був там присутній та чи був наявний кворум, як і про неналежне оформлення диску із таким відеозаписом слід відхилити, адже відповідне рішення профкому є належним чином аргументованим, у ньому відображено склад комітету та позицію працівника щодо її звільнення, відтак неповне відображення на відео усього складу комітету та перебігу відповідного засідання не може саме по собі свідчити про недотримання роботодавцем вимог щодо отримання згоди профспілкового комітету на звільнення працівника.

Далі, відповідно до частин першої, другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

За роз`ясненнями п.4 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін.

Відтак за безпідставністю позовних вимог про поновлення на роботі (як у цій справі) обставини щодо дотримання працівником строків звернення до суду не можуть бути покладені в основу вирішення спору по суті.

За відсутності підстав для поновлення працівника на роботі, необхідності у стягненні з роботодавця компенсації за час вимушеного прогулу не має.

Інших доводів, які б свідчили про те, що спір у справі суд першої інстанції вирішив невірно, подана апеляційна скарга не містить.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 07.04.2025 у даній справі слід залишити без змін, а подану позивачем апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі положень ст.141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд справи віднести на рахунок держави у зв`язку зі звільненням позивача від їх сплати у даній категорії справ про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати на підставі п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 07.04.2025 у даній цивільній справі залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд справи віднести на рахунок держави.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 04.06.2025.

Суддя-доповідач

Судді