Справа № 466/8176/20 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/811/3823/24 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючої судді Мікуш Ю.Р.,

Суддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.,

Секретар Салата Я.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в м. Львові цивільну справу №466/8176/20 за апеляційними скаргами Львівської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції у Львівській області на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 20 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна інтереси якої представляють: Львівська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції у Львівській області, Державна казначейська служба України,- про стягнення витрат на правову допомогу, понесених у кримінальному провадженні в розмірі 24000,00 гривень

в с т а н о в и в :

20 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Львівської обласної прокуратури, Головного Управління національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями органу досудового розслідування, прокуратури та суду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 243 000 грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26 січня 2021 року стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5000 грн витрат на відшкодування правової допомоги з розгляду даної цивільної справи. Судовий збір в сумі 840 грн компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 26 січня 2021 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 23 грудня 2021 року, провадження щодо стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 24000 грн. з розгляду кримінального провадження №0000449 від 16 лютого 2016 року надану ОСОБА_1 , в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна інтереси якої представляють: Львівська обласна прокуратура, Головне управління національної поліції у Львівській області, Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями органу досудового розслідування, прокуратури та суду - закрито.

Постановою Верховного Суду від 15 червня 2022 року, касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Шевченківського районного суду міста Львова від 26 січня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 23 грудня 2021 року скасовано, справу в частині позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правову допомогу, понесених у кримінальному провадженні, направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування позовних вимог про відшкодування витрат на правову допомогу понесених у кримінальному провадженні, позивач покликається на те, що 16 лютого 2016 року в рамках кримінального провадження Личаківським ВП ГУНП у Львівській області йому було оголошено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України.

Вироком від 08 вересня 2016 року Личаківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 70 н.м.д.г., що становить 1190грн.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 02 лютого 2017 року на підставі ч.2 ст.404 КК України вирок від 16 лютого 2016 року змінено, визнано ОСОБА_1 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст.15 ч.1 ст.185 КК України, призначено покарання у виді штрафу у розмірі 70 н.м.д.г., що становить 1190грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2017 року вирок Личаківського районного суду м. Львова від 08 вересня 2016 та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 02 лютого 2017 року щодо ОСОБА_1 скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції.

Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 03 лютого 2020 року ОСОБА_1 виправдано з підстав недоведеності вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України.

Вважає, що він з 16.02.2016 по 05.03.2020 року (49 місяців) перебував під слідством в статусі підозрюваного та обвинуваченого. Це негативно позначилося на звичайному способі його життя та обмежувало його життєві зв`язки, для поновлення яких необхідно докласти значних зусиль, він безпідставно був обмежений у вільному пересуванні, не мав можливості належно використовувати та реалізовувати свої права.

Так, зважаючи на те, що кримінальне переслідування ОСОБА_1 тривало протягом значного періоду часу, а тому він був змушений звернутися до адвоката за професійною правовою допомогою.

З метою захисту законних прав та інтересів у справі №463/805/16-к ОСОБА_1 уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом Живко О.Б.

Витрати на правову допомогу у справі №463/805/16-к становлять 24000 грн. та підтверджуються доданими до позову документами.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 20 листопада 2024 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу, понесені у кримінальному провадженні по справі №463/805/16-к в розмірі 24000,00 гривень.

Рішення суду оскаржили Львівська обласна прокуратура таГоловне управління Національної поліції у Львівській області.

Апеляційна скарга Львівської обласної прокуратури мотивована тим, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим. При зверненні до суду з позовом, ОСОБА_1 не представив доказів понесення ним витрат на правову допомогу в розмірі 24000 грн. В матеріалах справи відсутні документи на підставі яких можна було б з`ясувати, за яким критерієм визначалась вартість виконаних робіт адвокатом. Лише 17 червня 2024 року ОСОБА_1 в суді першої інстанції заявив клопотання про оголошення перерви, оскільки його представником не подано докази понесення судових витрат. Позивачем не обгрунтовано поважності причин пропуску строку на подання доказів у справі.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 20 листопада 2024 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу, понесених у кримінальному провадженні у справі №463/805/16-к в розмірі 24000 грн.

Апеляційна скарга Головного управління Національної поліції у Львівській області мотивована тим, що рішення суду є незаконним.

При зверненні до суду з даним позовом з сторони ОСОБА_1 не було додано докази в підтвердження понесення ним витрат на правову допомогу під час розгляду кримінальної справи на суму 24000 грн, а такі докази були подані з пропуском строків на подання доказів - 07 березня 2023 року у зв`язку з чим, вважає, що такі докази є неналежними і недопустимими.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 20 листопада 2024 року та прийняти постанову про відмову у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що відповідно до ст.360 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За змістом ч.1 ст. 367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 16.02.2016 в рамках кримінального провадження Личаківським ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_1 було оголошено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України.

Вироком від 08.09.2016 року Личаківського районного суду м.Львова ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 70 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1190грн.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 02.02.2017 на підставі ч.2 ст.404 КК України вирок від 16.02.2016 змінено, визнано ОСОБА_1 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст.15 ч.1 ст.185 КК України, призначено покарання у виді штрафу у розмірі 70 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1190грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31.08.2017 року, вирок Личаківського районного суду м. Львова від 08.09.2016 та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 02.02.2017 щодо ОСОБА_1 скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції.

Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 03.02.2020 року ОСОБА_1 виправдано з підстав недоведеності вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 26 січня 2021 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 23 грудня 2021 року, провадження щодо стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 24000грн. з розгляду кримінального провадження №0000449 від 16 лютого 2016 року надану ОСОБА_1 , в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна інтереси якої представляють: Львівська обласна прокуратура, Головне управління національної поліції у Львівській області, Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями органу досудового розслідування, прокуратури та суду - закрито.

Постановою Верховного Суду від 15 червня 2022 року, касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Шевченківського районного суду міста Львова від 26 січня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 23 грудня 2021 року скасовано, справу в частині позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правову допомогу, понесених у кримінальному провадженні, направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що висновок щодо можливості вирішення в порядку цивільного судочинства позовних вимог про відшкодування витрат на правову допомогу, понесених підсудним у кримінальному провадженні, міститься, зокрема, в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 07 лютого 2022 року в справі №336/3604/20 (провадження № 61-13843св21), в якій зазначено, що підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу може бути лише відсутність документального підтвердження таких витрат та їх розрахунку. За таких обставин у суду першої інстанції не було правових підстав для закриття провадження в справі в частині позовних вимог про відшкодування витрат на правову допомогу, понесених у межах розгляду кримінальної справи, який завершився постановленням виправдувального вироку, що пред`явлені в порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Судом встановлено, що під час перебування ОСОБА_1 під слідством та судом останній користувався послугами захисника - адвоката Живко О.Б.

Між адвокатом Живко О.Б. та ОСОБА_1 укладено Договори про надання правової допомоги від 03.10.2016 року та 03.02.2017 року, згідно яких адвокат зобов`язується представляти інтереси замовника в судах першої, апеляційної та касаційної інстанціях у кримінальному провадженні (т.2 а.с.114-116).

ОСОБА_1., на підтвердження понесених витрат на правову допомогу в рамках кримінального провадження, було надано суду опис наданих адвокатом послуг та виконаних робіт із зазначенням часу витраченого на їх виконання (надання) та документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги (квитанції).

Так, позивачем надано: квитанцію до прибуткового касового ордера №8 від 07.10.2016 року на суму 5000 грн.; квитанцію до прибуткового касового ордера №1 від 02.02.2017 року на суму 4000 грн.; квитанцію до прибуткового касового ордера №4 від 27.04.2017 року на суму 7000 грн.; квитанцію до прибуткового касового ордера №2 від 03.02.2020 року на суму 8000 грн. (а.с.19 т. 1); акт приймання-передачі наданої правової допомоги від 02.02.2017 року до договору про надання правової допомоги від 03.10.2016 року на суму 9000 грн. (а.с.20, т. 1); акт приймання-передачі наданої правової допомоги від 27.04.2017 року до договору про надання правової допомоги від 03.10.2016 року на суму 7000 грн. (а.с.21, т. 1); акт приймання-передачі наданої правової допомоги від 03.02.2020 року до договору про надання правової допомоги від 03.10.2016 року на суму 8000 грн. (а.с.22, т. 1).

З наданих позивачем квитанцій вбачається, що ним сплачено на рахунок адвоката Живко О.Б. грошові кошти в загальній сумі 24000грн.

В той же час, згідно з Договорами про надання правової допомоги в межах кримінального провадження та актами виконаних робіт до них, синхронно з наявними квитанціями про оплату юридичних послуг належним чином підтверджено витрати в сумі 24000грн. Доказів, які б спростовували правильність та об`єктивність такого розрахунку, відповідачами надано не було та не зазначено джерел їх здобуття.

Крім того, позивачем надано суду копії журналів судових засідань Личаківського районного суду м. Львова та Апеляційного суду Львівської області, з яких вбачається участь адвоката Живко О.Б. як захисника ОСОБА_1 (а.с.95-113 т.2).

Досліджуючи вирок Личаківського районного суду м.Львова від 03.02.2020 (справа №463/805/16-к) судом встановлено, що питання щодо розподілу судових витрат, а саме витрат, пов`язаних із наданням ОСОБА_1 правничої допомоги у кримінальному провадженні, не вирішувалося.

Задовольняючи вимогу про стягнення на користь ОСОБА_1 понесених ним витрат на правову допомогу по кримінальному провадженню в розмірі 24000 грн., суд першої інстанції дійшов висновку, що заподіяні ОСОБА_1 з вини відповідачів збитки у вигляді витрат на правову допомогу, які він був вимушений понести для відновлення свого порушеного права у кримінальному процесі, підлягають стягненню на його користь, розмір заявлених витрат не є завищеним та відповідає обсягу й складності виконаної адвокатом роботи.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Згідно зі статтею 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно із частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За змістом частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування.

Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено статті 56 Конституції України.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, постановлення виправдального вироку суду; (п.1).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Як встановлено судом, підставою звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом є право на відшкодування шкоди, передбачене ч. 1 ст. 1176 ЦК України, ст.ст.1, 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", оскільки наявний передбачений ч.2 ст.1176 ЦК України та ст.2 вказаного Закону випадок, з яким пов`язується право на відшкодування шкоди (спеціальний делікт).

При цьому колегія суддів звертає увагу, що встановивши факт понесення витрат у зв`язку із поданням юридичної допомоги, суд стягує витрати саме за час перебування під слідством і судом.

Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку із наданням йому юридичної допомоги не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, тому, у зазначеному випадку ,застосуванню підлягає спеціальна норма закону.

У постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 335/4358/21 зазначено, що порядок застосування Закону визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення).

Абзацом 3 пункту 10 Положення встановлено, що до сум, які підлягають поверненню на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.

Тобто позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі, й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону.

Аналогічні висновки щодо стягнення майнової шкоди у розмірі витрат громадянина, сплачених ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 333/7311/16-ц (провадження № 61-32057св18).

При цьому передбачені статтею 137 ЦПК України підстави зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути застосовані у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» суми, сплаченої громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 750/958/20 (провадження № 61-12600св21).

Таким чином, покликання Львівської обласної прокуратури у апеляційній скарзі на ст. 137 ЦПК України є безпідставним, оскільки вказана норма не може бути застосована у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» суми, сплаченої громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у кримінальній справі.

У постанові Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 501/85/22 зазначено, що "витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Згідно з частинами першою, третьою, п`ятою статті 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування".

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

На підтвердження позовних вимог про відшкодування витрат на правову допомогу у кримінальній справі, позивач надав договори про надання правової допомоги від 03.10.2016 року та 03.02.2017 року, опис наданих адвокатом послуг та виконаних робіт із зазначенням часу, витраченого на їх виконання (надання), та документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги (квитанції) на загальну суму 24 000 грн.

Колегія суддів не погоджується з доводами, викладеними у апеляційній скарзі прокуратурою, про те, що надані позивачем документи не можуть бути доказами понесення судових витрат у розгляді судами кримінального провадження (справа № 463/805/16-к), де адвокат Живко О.Б. представляла інтереси ОСОБА_1 як захисник.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 20 травня 2019 року у справі № 468/655/18, виписані адвокатом квитанції про оплату позивачем юридичних послуг в кримінальному провадженні відповідно до укладеного між ними договору, яке в подальшому було закрито з реабілітуючих підстав, є достатніми в розумінні пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» для вирішення питання про відшкодування сплачених сум за статтею 1176 ЦК України.

Окрім цього, колегія суддів відхиляє твердження апеляційної скарги про те, що в договорах про надання правової допомоги від 03.10.2016 року та 03.02.2017 року, укладених між адвокатом Живко О.Б. та ОСОБА_1 , відсутні умови щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, що може бути підставою для відмови у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат.

Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвоката, як і відсутнє будь-яке інше правове визначення порядку здійснення розрахунків адвокатом, який здійснює незалежну професійну діяльність зі своїм клієнтом у готівковій формі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц).

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу в рамках кримінального провадження, позивачем надано: квитанцію до прибуткового касового ордера №8 від 07.10.2016 року на суму 5000 грн.; квитанцію до прибуткового касового ордера №1 від 02.02.2017 року на суму 4000 грн.; квитанцію до прибуткового касового ордера №4 від 27.04.2017 року на суму 7000 грн.; квитанцію до прибуткового касового ордера №2 від 03.02.2020 року на суму 8000 грн. (а.с.19 т. 1); акт приймання-передачі наданої правової допомоги від 02.02.2017 року до договору про надання правової допомоги від 03.10.2016 року на суму 9000 грн. (а.с.20, т. 1); акт приймання-передачі наданої правової допомоги від 27.04.2017 року до договору про надання правової допомоги від 03.10.2016 року на суму 7000 грн. (а.с.21, т. 1); акт приймання-передачі наданої правової допомоги від 03.02.2020 року до договору про надання правової допомоги від 03.10.2016 року на суму 8000 грн. (а.с.22, т. 1).

Таким чином, аргументи апеляційної скарги про те, що позивач не надав належних доказів на підтвердження понесення витрат на юридичну допомогу під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи.

Посилання в апеляційній скарзі на загальні висновки у постановах Верховного Суду щодо застосування норм права не підтверджують доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права чи порушив норми процесуального права під час ухвалення оскаржуваного рішення, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судом у даній справі.

Суд першої інстанції встановивши, що позивач довів факти надання йому правничої допомоги за час перебування під слідством і судом, понесення витрат у зв`язку із наданням такої допомоги та сплати відповідних сум, що є підставою для стягнення заявлених у позові витрат, дійшов правильного висновку про стягнення витрат на правничу допомогу позивачу у кримінальному провадженні у розмірі 24 000 грн на підставі пункту 4 частини першої статті 3 Закону.

Отже, з урахуванням наданих позивачем доказів на підтвердження понесення ним витрат на професійну правничу допомогу в кримінальному провадженні, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, з яким погоджується й апеляційний суд, про наявність підстав для відшкодування витрат, сплачених позивачем та документально підтверджених, у зв`язку з наданням юридичної допомоги в межах кримінального провадження при здійсненні захисту від незаконного обвинувачення у розмірі 24 000 грн, які підлягають стягненню з Держави Україна на користь позивача.

Зважаючи на складність справи, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (їх дійсність та необхідність), а також критерію розумності їх розміру, колегія суддів вважає, що визначений їх розмір є доведеним та співмірним з обсягом наданих юридичних послуг.

Враховуючи встановлені обставини справи, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову, правильно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстав для скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення ( ч.5 ст.268 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1; 375; 383; 384; 389-391 ЦПК України,- суд апеляційної інстанції

у х в а л и в:

Апеляційні скарги Львівської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції у Львівській області залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 20 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 11 червня 2025 року.

Головуюча суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк