Справа № 457/1762/23
провадження №2/457/108/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

06 червня 2025 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

в складі: головуючого-судді Марчука В.І.,

секретар судового засідання Ярова О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Трускавці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про недійсність свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування реєстрації права власності та припинення права на власність, -

за участю позивача ОСОБА_1 ,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про недійсність свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування реєстрації права власності та припинення права на власність.

Позов мотивований тим, що а саме у квітні 2023, позивач зміг познайомитися з документами, що стали підставою для набуття відповідачами права на власність та її реєстрації будинку у м. Трускавці, а саме із Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 17 червня 1992, та Уповноваженням від 22 січня 1992. Зазначає, що оскільки не має у власності якої-небудь частини будинку, то до часу розгляду справи №457/775/22 не міг знайомитися з матеріалами інвентарної справи. Позивач проживає та зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 . Цей будинок належав на праві власності прабабці позивача ОСОБА_4 , 1901 року народження, яка половину будинку подарувала ОСОБА_5 . 13 жовтня 1993 прабабця подарувала належну їй 1/2 ідеальну частину будинку матері ОСОБА_1 - ОСОБА_6 . Після смерті ОСОБА_7 за даними КП ЛОР «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» право власності на іншу половину дому зареєстроване 03.03.1992 на ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних ідеальних частках кожній по 1/4. Отже, право на власність у будинку по АДРЕСА_1 зареєстроване на трьох осіб в ідеальних частинах. Співвласники дому - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 жодного дня в ньому не проживали, витрат з його утримання ніколи не несли, за час проживання позивача у будинку жодного разу навіть не з?явилися чи хоча б подзвонили і поцікавились ним, що наводить на думку про взагалі фізичне існування цих осіб. Тобто, позивач має законний інтерес на отримання у власність 1/2 ідеальної частини будинку у Трускавці, яка формально належить відповідачем, але їх поведінка засвідчує відмову від формального права на цю частину будинку. Згідно з інформацією КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» від 18.12.2019 право власності на 1/2 ідеальну частину будинку зареєстроване на ОСОБА_3 в розмірі 1/4 ідеальної частини дому і на ОСОБА_2 теж в розмірі 1/4 ідеальної частини дому. Право власності на відповідачів оформлялось у 1992-1993 рр. У цей період часу значна частина законодавства України ще була радянською. Спадкове майно відповідачів відокремлене між собою, воно мало їм належати на праві спільної часткової власності, а не спільної сумісної. Оскільки в інвентарній справі лише одне свідоцтво про право власності на спадкове майно, то це є вказівкою на те, що нотаріус видала спадкоємцям один його примірник, який опинився у пана ОСОБА_8 та який він надав у Дрогобицьке МБТІ для реєстрації прав відповідачів. Причому нотаріус описує у свідоцтві майно відповідачів такою словесною формою, яка застосовується для означення права спільної сумісної власності, що у цій ситуації є порушенням правового статусу спадкового майна. Нотаріус була зобов?язана видати свідоцтва про право власності на спадкове майно кожному з відповідачів, відповідно «уповноважений» мав би подати у Дрогобицьке МБТІ теж два таких свідоцтва для реєстрації майна, але нічого цього зроблено не було, що є ще одним з доказів порушення порядку оформлення спадкового майна. Тобто, при оформленні свідоцтва про право на спадщину нотаріусом допущені порушення зазначеного законодавства: документ викладений не чітко, зміст допускає неоднозначне розуміння, обов?язкові реквізити такі як конкретні частки спадкоємців у загальному об?ємі дому взагалі не відображено, адреси вписані неправильно; громадянство спадкоємців не вказано; технічна конструкція дому не відповідає реальній; кількість кімнат в домі вказана неправильно; пропущено два приміщення дому; спадкодавцеві ОСОБА_5 приписано всі приміщення дому ніби вона була власником всього будинку; замість двох свідоцтв для кожного спадкоємця нотаріус видала одне ніби на спільну сумісну власність, що таким не є. Свідоцтво про право на спадщину, викладене із зазначеними порушеннями, не може вважатися належним юридичним документом, що породжує право власності на спадкове майно, і не може бути підставою для реєстрації такого права у відповідному органі. Отже, лише за своїм змістом свідоцтво про право на спадщину оформлено всупереч законодавства, що діяло на час такого оформлення, не може засвідчувати факт набуття відповідачами спадкового майна у власність, а тому установа з реєстрації майнових прав не могла його використовувати для реєстрації права відповідачів на власність у будинку АДРЕСА_1 . Вважає, що Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації не мало права реєструвати право власності на відповідачів. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень

- це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об?єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього. Оскільки реєстрація речових прав, виконана Дрогобицьким МБТІ з порушенням законодавства, є незаконною, то відповідачі ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 так і не набули у часі право власності на спадкове майно, а тому таке майно не підлягає судовому захисту навіть при чинності свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Таким чином, є законні підстави для визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Трускавецької державної нотаріальної контори Цап О.П. 17.06.1992, спадкова справа №15/92р., зареєстровано в реєстрі за № 1618; скасування реєстрації права власності на ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , здійсненого 03.03.1993 КП ЛОР «Дрогобицьким міжміським бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», згідно з якими оформлено право власності на ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в частках 1/4 кожна від загальної площі у будинку АДРЕСА_1 ; припинення права власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в частках 1/4 кожна від загальної площі у будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалою Трускавецького міського суду Львівської області від 20 лютого 2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та витребувано з Державного нотаріального архіву Львівської області оригінал нотаріальної справи з оформлення власності будинку АДРЕСА_1 на ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; оригінал книги обліку спадкових справ та спадкову справу №15/92, зареєстровану в реєстрі за №1618 та оригінал книги запису нотаріальних дій за 17 червня 1992 рік.

Ухвалою Трускавецького міського суду Львівської області від 23 квітня 2025 року було призначено дану справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав позов у повному обсязі та просив його задоволити. Не заперечував щодо винесення заочного рішення.

Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України та повідомлення за місцезнаходження їх майна, причини неявки суду не повідомили, відзив на позов не надали.

Суд викликає або повідомляє таких учасників справи про дату, час і місце інших судових засідань чи про вчинення відповідної процесуальної дії через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщено не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання або вчинення відповідної процесуальної дії.

З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Судом здійснено виклики, повідомлення відповідачів шляхом розміщення відповідних оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України, а отже, відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Крім того, судові повістки про виклик до суду направлялися рекомендованим листом з повідомленням про вручення на зазначену в позовній заяві адресу місцязнаходження їх майна.

Представник третьої особи - Комунальне підприємство Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про розгляд справи.

Згідно з положеннями ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Отже, враховуючи згоду позивачів на проведення заочного розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, належне повідомлення відповідачів, які причини неявки не повідомили, суд доходить висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України.

Дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового засідання, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Загальними засадами диспозитивності цивільного судочинства, встановленими ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року.

Разом із тим, п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 визначено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Оскільки оскаржуване свідоцтво про право на спадщину за заповітом оформлено 17.06.1992 року, тому до правовідносин, що пов`язані із його недійсністю, необхідно застосувати норми Цивільного кодексу Української РСР, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ч.1,2ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюєтьсяза закономі зазаповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Статтею 525 ЦК УРСР передбачено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Відповідно до положень ст.541 ЦК УРСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Згідно ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини підумовою абоз застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Частинами 1,2ст.549 ЦК УРСР передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2)якщо вінподав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Статтею 553 ЦК УРСР встановлено, що спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини.

Відповідно до ст.560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до договору дарування від 26 січня 1970 року ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_5 прийняла у дар одну другу частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Згідно копії заповіту від 18 грудня 1987 року, ОСОБА_5 , яка мешкає в АДРЕСА_1 , зробила таке розпорядження: «..майно - частину житлового будинку, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 також грошовий вклад, заповідає в рівних частинах дочкам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ».

Згідно копії свідоцтва про смерть серії № НОМЕР_1 видане 11 листопада 1991 року, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зроблений актовий запис № 141.

Встановлено, що 11 листопада 1991 року у строк, передбачений статтею 549 Цивільного кодексу УРСР, яка діяла на той час, ОСОБА_9 , на підставі довіреності посвідченої нотаріусом в Онтаріо від імені ОСОБА_10 та ОСОБА_11 звернувся до Трускавецької державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 , внаслідок чого була заведена спадкова справа № 15.

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 17 червня 1992 року ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , її спадкоємцями є дві дочки ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , які проживають: перша АДРЕСА_2 , які спадкують по рівній одній другій частині спадкового майна.

Судом у судовому засіданні встановлено, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності належить ід. частини ОСОБА_2 , ід. частини ОСОБА_3 та ід. частини ОСОБА_6 , що стверджується довідкою КП ЛОР Дрогобицьке МБТІ та ЕО» за № 1321 від 09.09.2022 року

Норми ЦК УРСР у редакції 1963 року, з наступними змінами та доповненнями, не визначали підстав визнання свідоцтв про право власності недійсними, а тому застосуванню підлягає чинне законодавство.

Так, статтею 1301 ЦК України визначено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 23.09.2020 року в справі № 742/740/17 свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення узв`язкуз видачею свідоцтва проправо на спадщину прав інших осіб тощо.

Аналогічна правовапозиція викладенав постановіВерховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі №2-1316/2227/11(провадження№61-12290св18) і від14 травня 2018року в справі №296/10637/15-ц(провадження№ 61-2448св18).У постанові від 11.12.2019 усправі №414/811/17 Касаційний цивільний суд Верховний Суд України дійшов висновку про наступне:у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1316/2227/11(провадження№ 61-12290св18) зроблено висновок, що устатті 1301ЦКУкраїни, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

Свідоцтво про право на спадщину - це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав.

Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, як спеціального способу захисту спадкових прав, судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 р. (судова справа № 916/780/18) свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Оскільки свідоцтво про право на спадщину не має правочинного характеру, воно не може визнаватися недійсним із посиланням на ст. ст. 203, 215-236 ЦК України. У законі міститься відкритий перелік підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Основною підставою визначено те, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7). Визнати свідоцтво про право на спадщину недійсним може лише суд.

Отже, як зазначено у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі N383/258/21 (провадження N 61-18173св21), «порушення у зв`язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб, які в установленому законом порядку прийняли спадщину, є самостійною підставою для визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними».

У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва).

Позивач ОСОБА_1 зареєстрований та проживає в будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Частина будинку, що знаходиться за вищевказаною адресою, а саме , згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 28.01.2025 року, на праві спільної часткової власності належить матері позивача ОСОБА_6 .

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 28 квітня 2021 року встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у будинку АДРЕСА_1 з 1995 року по серпень 2020 року.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 проживає понад встановлений строк за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується, а саме: з 1995 року по 2020 роки він отримував кореспонденцію за вказаною адресою, на що вказують конверти та листи, адресовані заявнику на АДРЕСА_1 . З листа Головного управління ДПС у Львівській області від 29 липня 2020 року № 3/828/10/53.12-10 вбачається, що ОСОБА_1 був взятий на податковий облік 16 грудня 1996 року у Трускавецькій ДПІ за адресою: АДРЕСА_1 . 09 квітня 2001 року його знято з цього обліку, а потім у 2004 році його знову взято на облік за цією ж адресою та долучено до матеріалів справи копії квитанцій, з яких вбачається, що він сплачував рахунки за користування комунальними послугами (за вивіз сміття, користування електроенергією) з 2016 по 2020 роки.

Після подання ОСОБА_1 до суду позовної заяви, судом на виконання вимог чинного процесуального законодавства з метою встановлення місця проживання/перебування відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , здійснено ряд запитів з метою отримання необхідної інформації.

Так, згідно запитів до Державної міграційної служби України від 28 жовтня 2024 року, Державної податкової служби України від 20 грудня 2024 року, Головного управління ДМС України у Львівській області від 20 січня 2025 року, інфоримація щодо реєстрації чи зняття з реєстрації місця проживання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відсутня.

Окрім цього, згідно копії свідоцтва про народження та хрещення № НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася та була охрещена ОСОБА_12 ( ОСОБА_13 ), батько ОСОБА_14 та мати ОСОБА_15 . Свідоцтва складене в м.Торонто, в окрузі Йорк, ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно копії свідоцтва про народження і хрещення №133 Республіки Польща, воєводства Львівського, повіту Любачівського, ІНФОРМАЦІЯ_5 народилася ОСОБА_16 , батько- ОСОБА_17 , мама- ОСОБА_18 .

Згідно копії шлюбного свідоцтва з уряду цивільного стану в Грацу №814/1947, яке складене в місті Торонто, ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , яка уроджена 20 листопада 1924 року в Пельні, Польща, заключили стан супружества 8 мая 1947 року у Уряді цивільного стану в Грац.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку що відповідачі ОСОБА_2 1924 року народження та ОСОБА_3 , 1922 року народження, станом на час звернення відповідача до суду сягнули віку 100 років та місце знаходження, місце перебування чи наявність зареєстрованого місця проживання на території України не встановлено.

Користування та утримання майна, а саме житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 здійснює лише позивач ОСОБА_1 .

Слід зазначити, що власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Це конституційне положення пов`язане з принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Але, здійснюючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Відповідно до ч.3ст.13 Конституції України, з якою кореспондується ч.4ст.319ЦК України, власність зобов`язує, власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Згідно зіст.322 ЦК Українивласник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, положення ст.322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.

Відповідачі чи їх представники у судові засідання не з`являлись, не скориставшись своїми процесуальними правами та відзиву не подали, не висловивши свою позицію про заявлених вимог, жодних доводів у спростування позову не наведено та доказів, які б досліджувалися судом, не надано.

Суд зазначає, що відповідно до статті 3 Закону Української РСР "Про державний нотаріат" від 25.12.1974 № 3377-VIII, зі змінами (чинного на час винекнення спадкових прав) встановлено, що для вчинення нотаріальних дій в Українській РСР організуються державні нотаріальні контори.

Нотаріальні дії в державних нотаріальних конторах вчиняють державні нотаріуси (старші державні нотаріуси, заступники старших державних нотаріусів, державні нотаріуси).

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону Української РСР "Про державний нотаріат" від 25.12.1974 N 3377-VIII, всі нотаріальні дії, вчинені державними нотаріусами і службовими особами виконавчих комітетів міських, селищних, сільських Рад народних депутатів, реєструються в реєстрах нотаріальних дій.

Загальні правила вчинення нотаріальних дій на дату виникнення спірних правовідносин, регламентовано Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 45/5 від 31.10.1975 (далі Інструкція).

У відповідності до п.48 Інструкції, право особистої власності громадян на жилий будинок (частину будинку), квартиру в будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників, що відчужується, може бути підтверджено, зокрема, одним з таких документів:

нотаріально посвідченим договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності (договором про право забудови, укладеним до 26 серпня 1948 року), договором (випискою з нього) про надання житлово-будівельному колективу індивідуальних забудовників земельної ділянки для будівництва жилого будинку;

нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, довічного утримання, дарування, міни;

виданим державною нотаріальною конторою свідоцтвом про придбання жилого будинку (частини будинку) або квартири з прилюдних торгів;

свідоцтвом про право особистої власності на будинок (частину будинку);

актом про денаціоналізацію (демуніципалізацію) будинку;

свідоцтвом про право на спадщину;

свідоцтвом про право власності на частку в спільному майні подружжя, виданим державною нотаріальною конторою;

копією рішення народного суду, що вступило в законну силу, яке підтверджує право власності на будинок;

договором про поділ майна;

рішення товариського суду про поділ будинку між подружжям.

Главою ІІІ Інструкції регулюється питання видачі свідоцтва на право на спадщину.

Так, зокрема, пунктом 120 передбачено, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, закликаних до спадкоємства, одночасно на ім`я всіх спадкоємців або в будь-який час кожному з них окремо, в залежності від їх бажання. В кожному свідоцтві зазначається все спадкове майно і перелічуються всі спадкоємці, та визначається частка спадщини спадкоємця, якому видається свідоцтво про право на спадщину.

Тому твердження позивача щодо порушення нотаріусом порядку видачі свідоцтва про право на спадщину спростовується вищенаведеним та судом не береться до уваги, оскільки нормами законодавства не передбачало, на момент виникненя права спадкування, обов`язку нотаріуса видавати свідоцтва про право на спадщину кожному із спадкоємців.

Більше того, вказане підтвердждусться нормами ст. 48 Закон України УРСР «Про державний нотаріат» від 25 грудня 1974 року, норми якого підлягають застосуванню на момент спадкових правовідносин, в якій зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, закликаних до спадкоємства, на ім`я всіх спадкоємців або кожному з них окремо.

Однак, зважаючи на обставини щодо неможливості володіння, утримання майна, суд враховує положення презумпції обов`язку власника нести усі витрати щодо майна, яке перебуває у його власності, а саме обов`язку відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Щодо позовної вимоги про скасування реєстрації права власності, суд враховує наступне.

Згідно з п.3 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката.

Отже, саме свідоцтво про право на спадщину є правовою підставою для набуття права власності та здійснення державної реєстрації права власності, тобто є правовстановлюючим документом, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд вважає за необхідне виходити з принципу «jura novit curia» - «суд знає закони» (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19) та інші), а тому належним способом захисту прав позивача, у даному випадку, є визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, що буде достатнім для подальшого скасування реєстрації права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на 1/4 частини кожної з них, тому в задоволенні інших позовних вимог, які є похідними, слід відмовити.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 сформульовано висновки про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діями наслідкам.

Згідно ч.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява від 10 лютого 2010 року № 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v.), серія A,303-A, п. 29).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

З огляду на викладене, беручи до уваги положення вищенаведених норм, суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині скасуваня свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Трускавецької нотаріальної контори Цап О.П. від 17 червня 1992 року та зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №1618.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про недійсність свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування реєстрації права власності та припинення права на власність - задовольнити частково.

Скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Трускавецької нотаріальної контори Цап О.П. від 17 червня 1992 року та зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №1618.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про його перегляд, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга подається учасниками справи до або через Трускавецький міський суд Львівської області.

Сторони по справі:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідачі - ОСОБА_2 , вказане у позовній заяві останнє відоме місце проживання та місцезнаходження майна: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 , вказане у позовній заяві останнє відоме місце проживання та місцезнаходження майна: АДРЕСА_1 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне підприємство Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», юридична адреса: 82100, Львівська область, м. Дрогобич, пл.Ринок, 25.

Суддя: В. І. Марчук