ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5081/25 Справа № 205/2944/21 Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.,

Учасники справи:

Заявник: начальник Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечеловському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Астапенкова Катерина Миколаївна,

Заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув відкрито в залі судових засідань апеляційного суду в м. Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_4 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2025року, головуючий у суді першої інстанції Наумова О.С.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст вимог подання

У січні 2025року начальник Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечеловському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Астапенкова Катерина Миколаївна звернулась в суд з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно, в якому вимагала звернути стягнення на нерухоме майно боржника, а саме на 1/2 частку майна боржника ОСОБА_1 у нерухомому майні, яким він володіє спільно з ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.

Існування таких вимог заявниця пов`язувала із тим, що на примусовому виконанні у відділі перебуває зведене виконавче провадження № 57463473 про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 боргу на загальну суму боргу 545557,13 грн.

З метою встановлення місцезнаходження боржника та перевірки його майнового стану, державним виконавцем 15 січня 2018року здійснено вихід за адресою мешкання ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 , двері квартири ніхто не відкрив, встановити місцезнаходження боржника та перевірки його майнового стан не виявилось можливим.

Згідно відповіді Пенсійного фонду України від 17 січня 2018року боржник перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Технопарк 1», на підставі ст. 68 Закону державним виконавцем 22 січня 2018року винесено та направлено до ТОВ «Технопарк 1» постанову про звернення стягнення на заробітну плату ОСОБА_1 .

На прийомі у державного виконавця 26 грудня 2018року боржник ОСОБА_1 повідомив, що на цей час він не працевлаштований, коштів не має, про рішення суду обізнаний, але змоги сплатити борг не має, майна, на яке можливо звернути стягнення не має, мешкає за адресою, вказаною у виконавчому документі а саме: АДРЕСА_2 .

На адресу відділу з Чечелівського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області надійшли матеріали, відповідно до яких боржник звільнився з ТОВ «Технопарк 1».

З метою перевірки майнового стану боржника, державним виконавцем неодноразово направлені запити до Державної міграційної служби, відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації ГТУЮ у Дніпропетровській області, Дніпропетровського обласного центру зайнятості, Міністерство доходів і зборів України, Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю, Державної авіаційної служби України, Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин», Державного підприємства «Держреєстри України», Територіального управління у Дніпропетровській області Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України, Державної служби України з питань, регуляторної політики та розвитку підприємництва Сектор представництва у Дніпропетровській області, Державної інспекції України з безпеки на морському та річковому транспорті, Дніпровського територіального управління Національної комісії з цінних паперів та зюйдового ринку, Державної служби інтелектуальної власності України, Державної інспекції сільського господарства в Дніпропетровській області.

Згідно відповідей майно, на яке можливо звернути стягнення не виявлено.

За виконавчими документами ОСОБА_1 наразі зобов`язаний сплатити кошти у розмірі 533 495,01грн, однак до цього часу рішення суду не виконав.

Державний виконавець вважає, що у разі не вирішення питання щодо звернення стягнення на майно, зобов`язання боржника за виконавчим документом можуть залишитись невиконаними.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2025року подання начальника Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечеловському та Новокодацькому районах мста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Астапенкової Катерини Миколаївни про звернення стягнення на нерухоме майно задоволено.

Звернуто стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , право власності на яке не зареєстроване в установленому законом порядку, а саме на 1/2 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Суд першої інстанції, задовольняючи подання про звернення стягнення на нерухоме майно, виходив з того, що з 2016року державний виконавець здійснює заходи щодо пошуку майна боржника, за рахунок якого можливо задовольнити вимоги стягувача та встановив, що боржник не має грошових коштів та іншого майна, на яке виконавцем може бути звернуто стягнення з метою виконання рішення суду, проте виявлено лише належність боржнику 1/2 частки майна, яким він володіє спільно з ОСОБА_4 , а саме, у квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яке не зареєстроване в установленому законом порядку та вважав за можливе звернути стягнення на це нерухоме майно.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

13 березня 2025року ОСОБА_4 , від імені якої діє представник ОСОБА_6 , подала безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою засобів поштового зв`язку апеляційну скаргу на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2025року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 висловила вимогу про скасування ухвали суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні подання державного виконавця.

Незаконність та необґрунтованість ухвали суду заявниця пов`язувала з тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що рішенням суду в іншій справі, яке набрало законної сили, визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом.

Наголошувала на тому, що звертаючи стягнення на частину вказаної квартири, суд допустив втручання у мирне володіння нею власністю, що є несумісним із вимогами національного та міжнародного законодавства.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечеловському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) заперечив проти апеляційної скарги, заявляв що обставини якими скаржник обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору, доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 31 березня 2025року апеляційну скаргу було залишено без руху.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2025року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 травня 2025року справу призначено до судового розгляду на 27 травня 2025року.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.

Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2014року у справі №201/7662/14к ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначене йому покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки. На підставі п. «є» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» звільнено ОСОБА_1 від відбування призначеного покарання у вигляді позбавлення волі строком на чотири роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 16895,04 гривень та в рахунок відшкодування моральної шкоди 150 000 гривень, а всього 166895,04 гривень.

29 вересня 2014року на виконання вироку видано виконавчий лист, за яким у виконавчому провадженні № 50004435 стягнуто із боржника 21 489,92 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2017року у справі №201/3639/17 позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди задоволено. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 спричинену моральну шкоду в розмірі 150000 грн.

15 липня 2014року на виконання рішення видано виконавчий лист, за яким у виконавчому провадженні № 54328020 кошти із боржника не стягнуто.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2019року у справі № 205/2599/19 ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних збитків та трьох відсотків річних відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 червня 2020року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2019року скасовано. Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних збитків та трьох відсотків річних задоволено. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму в розмірі 35175,65грн, яка складається з інфляційних втрат в розмірі 27300грн та 7875,65 грн - трьох відсотків річних, в зв`язку з неналежним виконанням рішення суду. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1921 грн.

07 липня 2020року на виконання рішення видано виконавчий лист, за яким у виконавчих провадженнях № 62648888, 62648595 кошти із боржника не стягнуто (а.с. 8).

На примусовому виконанні у Другому Правобережному ВДВС перебуває зведене виконавче провадження № 57463473 про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 боргу на загальну суму боргу 554 984,93 грн.

Судом перевірено за даними АСВП 01.02.2016, 18.07.2017, 11.03.2019, 24.07.2020, 21.01.2020, 24.07.2020, 27.12.2023 відкриті виконавчі провадження з примусового виконавчих листів про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу.

У вказаних виконавчих провадженнях вжитими державними виконавцями заходами встановлено, що доходи у боржника ОСОБА_1 відсутні, про що свідчать відповіді на чисельні запити державного виконавця до Державної фіскальної служби України, Дніпропетровського обласного центру зайнятості, Міністерства доходів і зборів України, Пенсійного фонду України, декількох банків. Майно на яке можливо звернути стягнення - не виявлено.

Поставною державного виконавця Амур-Нижньодніпровського ВДВС м. Дніпра від 12 квітня 2018року звернуте стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 , який працює у ТОВ «Технопарк-1», постановою державного виконавця від 13 листопада 2017року майно боржника оголошено у розшук. Разом із тим, 26 грудня 2018року до Новокодацького ВДВС від ОСОБА_1 надійшла заява, в якій він повідомив, що обізнаний, що є боржником перед ОСОБА_2 по зведеному виконавчому провадженню № 57463473. Майна, на яке можливо звернути стягнення не має, працевлаштований у «Технопарк -1», на картку в ПриватБанк отримує заробітну плату, з якої утримуються суми боргу, інших доходів не має.

За повідомленням Чечелівського ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області від 02 серпня 2019року ОСОБА_1 звільнений з 01 травня 2019року з ТОВ «Технопарк-1».

Із заробітної плати ОСОБА_1 у ТОВ «Технопарк-1» відраховано з січня 2018року по липень 2018року 5131,86 грн на виконання судового рішення.

Згідно відповідей на запити державного виконавця, майно на яке можливо звернути стягнення не виявлено. Автомобіль оголошено у розшук, але його місцезнаходження не встановлене. Станом на день розгляду подання судове рішення боржником не виконано.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зареєстрована квартира за адресою: АДРЕСА_2 .

18 червня 2020року ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори із заявою про відмову від прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_7 , на користь дочки померлої ОСОБА_4 .

Із заявою про прийняття спадщини після смерті матері до приватного нотаріуса звернулася ОСОБА_4 .

У квітні 2022року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали до суду позов до ОСОБА_1 (треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , приватний нотаріус Дніпровського МНО Каширнікова С.О., Новокодацький ВДВС у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)), про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною.

Постановою Верховного Суду від 11 жовтня 2023року у даній справі ухвалене судове рішення, яким позовні вимоги задоволені. Визнано недійсною відмову ОСОБА_1 від прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_9 на користь ОСОБА_4 .

Водночас, рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 28 вересня 2022року у справі №205/5860/21, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2023року, за ОСОБА_4 визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1 .

Державним виконавцем перед зверненням до суду було додатково перевірено майновий стан боржника ОСОБА_1 , повторно направлені запити до Державної міграційної служби, відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації ГТУЮ у Дніпропетровській області, Дніпропетровського обласного центру зайнятості, Міністерство доходів і зборів України, Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю, Державної авіаційної служби України, Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин», Державного підприємства «Держреєстри України», Територіального управління у Дніпропетровській області Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України, Державної служби України з питань, регуляторної політики та розвитку підприємництва Сектор представництва у Дніпропетровській області, Державної інспекції України з безпеки на морському та річковому транспорті, Дніпровського територіального управління Національної комісії з цінних паперів та зюйдового ринку, Державної служби інтелектуальної власності України, Державної інспекції сільського господарства в Дніпропетровській області.

Згідно наданих на ці запити відповідей майно, на яке можливо звернути стягнення у боржника не виявлено.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка ухвали, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що з 2016року державний виконавець здійснює заходи щодо пошуку майна боржника, за рахунок якого можливо задовольнити вимоги стягувача та встановив, що боржник не має грошових коштів та іншого майна, на яке виконавцем може бути звернуто стягнення з метою виконання рішення суду.

Як правову підставу для задоволення подання суд першої інстанції виснував, що у боржника фактично у володінні є 1/2 частки майна, яким він володіє спільно з ОСОБА_4 , а саме, у квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , проте право власності на таке майно не зареєстроване в установленому законом порядку.

Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, так як висновки суду першої інстанції, викладені в ухвалі суду не відповідають обставинам справи.

Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Визначальним для правильного вирішення даної справи є з`ясування питання про те, чи є підстави для звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку та чи підтверджені такі обставини відповідними доказами.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 1 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 5 ЗУ «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 10 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої, другої статті 18 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і Законом України «Про виконавче провадження»; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини першої статті 26 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно з частиною першою статті 48 ЗУ «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Питання про звернення стягнення на майно боржника, що не зареєстровано у встановленому законом порядку, вирішується судом в порядку передбаченому частиною четвертою статті 50 ЗУ «Про виконавче провадження» та частиною десятою статті 440 ЦПК України, та стосується тих випадків, коли боржник фактично володіє та користується таким нерухомим майном, але право власності на таке майно за ним не зареєстровано у встановленому законом порядку.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 50 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Згідно з частиною десятою статті 440 ЦПК України, питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У даній справі встановлено, що у іншій справі №205/5860/21 рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 28 вересня 2022року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2023року, за ОСОБА_4 визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1 . Зазначене рішення суду набрало законної сили.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_1 зареєстрована 01 травня 2023року за ОСОБА_4 на підставі рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 28 вересня 2022року у справі №205/5860/21.

Тож, враховуючи реєстрацію права власності на квартиру в повному обсязі за ОСОБА_4 , у даній справі не підтверджено факту того, що боржник ОСОБА_1 фактично володіє частиною квартири, однак право власності на яку за ним не зареєстровано в установленому законом порядку, що б давало суду підстави для звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, у відповідності до вимог частини десятої статті 440 ЦПК України.

Отже, відсутні підстави для задоволення подання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.(частина перша, друга статті 77 ЦПК України).

Водночас, закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту того, що кошти на арештованих рахунках є коштами, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, а тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що у ході розгляду справи знайшли своє підтвердження обставини щодо наявності у боржника фактично у володінні 1/2 частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , проте право власності на таке майно не зареєстроване в установленому законом порядку.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що подання державного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку є необґрунтованим.

Водночас, апеляційний суд наголошує, що Верховний Суд у постанові від 01 липня 2020року у справі №488/3753/17-ц, розглядаючи питання про повторне звернення виконавцем із поданням про звернення стягнення на майно боржника у тому самому виконавчому провадженні щодо того самого об`єкта нерухомого майна, проте з інших правових підстав, з додаванням нових доказів, висловився про те, що формалізм у процесі є позитивним і необхідним явищем, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу, проте надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду, не сприяє правовій визначеності, належному здійсненню правосуддя, у тому числі виконанню судового рішення та є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено зазначеною статтею Конвенції. Розгляд процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень, є триваючими правовідносинами до тих пір, поки судове рішення не буде виконане в порядку, передбаченому законом. Тому державний/приватний виконавець має право звертатися до суду з відповідним поданням, направленим на виконання статті 129 Конституції України щодо обов`язковості судового рішення, стільки разів, скільки для цього необхідно, щоб виконати судове рішення. Проте це не мають бути тотожні та аналогічні подання (заяви), які вже судом вирішені.

Саме з такого розуміння вищезазначених норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не повно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав неповну оцінку, внаслідок чого прийшов до помилкового висновку про задоволення подання.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, суд першої інстанції не виконав вимоги закону про законність рішення суду та саме невідповідність висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції, обставинам справи дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України задовольнити апеляційну скаргу, скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні подання державного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2025року скасувати.

У задоволенні подання начальника Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечеловському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Астапенкової Катерини Миколаївни, заінтересовані особи - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на нерухоме майно відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 червня 2025року.

Судді: