справа № 755/4494/24 головуючий у суді І інстанції Гончарук В.П.
провадження № 22-ц/824/8413/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 лютого 2025 року та ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 лютого 2025 року ухвалене під головуванням судді Гончарук В.П. в місті Києві, дата складення повного тексту рішення 06 лютого 2025 року та дата повного тексту додаткового рішення 24 лютого 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» звернулося до суду з позовом та просило суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з 13 квітня 2017 року до 13 березня 2020 року у розмірі 286 154,75 грн., та три проценти річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 13 квітня 2017 року до 13 березня 2020 року у розмірі 101 149,43 грн.

Позовна заява обґрунтована тим, що 10 лютого 2012 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2-539/2011(1) стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» заборгованість за договором про надання кредиту № 145 від 11 грудня 2006 року на загальну суму 1 160 674,10 грн., судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 219 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн., а всього на загальну суму 1 164 013,09 грн. 09 січня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2-539/2011(1) замінено сторону виконавчого провадження, а саме стягувача Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Київ» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінанс груп». На момент відступлення права вимоги за вищевказаними договорами Відповідач на виконання вказаного рішення суду, сплатив лише 9 339,79 грн. отже вимога є дійсною. В період з листопада 2017 по березень 2024 року грошові кошти боржником ні за кредитним договором ні за рішенням суду не сплачувались. Отже на теперішній час сума заборгованості за рішенням суду становить 1 154 673,30 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 06 лютого 2025 року позов ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» 3% річних та інфляційних витрат за невиконання грошового зобов`язання у розмірі 14 123,79 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 лютого 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» витрати на правову допомогу у розмірі 15 500,00 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду встановленим обставинам, просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні неправильно та без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду щодо застосування вимог ст.ст. 512, 514 та 625 ЦК України, застосував норми матеріального права, внаслідок чого дійшов необґрунтованого та помилкового висновку, що у позивача право вимоги на стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за час прострочення виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 лютого 2012 року у справі № 2-539/2011(1), виникло лише з дня прийняття судом ухвали про заміну стягувача у виконавчому провадженні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , вказує, що наведені позивачем посилання на судову практику, на переконання відповідача, жодним чином не підтверджують точку зору позивача, що той має право на стягнення інфляційних витрат і 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період, що передував 09 січня 2020 року (моменту набуття позивачем права вимоги за вказаним зобов`язанням як кредитором та стягувачем у виконавчому провадженні за судовим рішенням). На той час, який передував зазначеній даті, Банк залишався належним стягувачем стороною виконавчого судового проваджень. Аналогічні обставини абсолютної більшості судових справ, які були наведені позивачем в апеляційній скарзі в якості судової практики, не є тотожними цій справі, і, відповідно, їх не можна приймати за належні висновки, які повинні враховуватися при вирішенні цієї справи. Відповідач вважає, що позивач підміняє чи змішує поняття процесуального правонаступництва (відповідно до ст. 442 та/або 55 ЦПК України заміна сторони виконавчого провадження та/або процесуальне правонаступництво) з поняттям правонаступництва в матеріальних правовідносинах (відповідно до ст. 512 та 514 ЦК України відступлення права вимоги за цивільним договором). Ці поняття, хоча і є тісно пов`язаними, але не є тотожними.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що судом першої інстанції не було повідомлено сторону відповідача про прийняття заяви про розподіл судових витрат до розгляду. Зазначене унеможливило відповідачу надати відповідні заперечення проти таких вимог позивача та доводити неспівмірність витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, що є порушенням права на справедливий судовий розгляд. Також, судом першої інстанції було порушено принцип пропорційності розподілу судових витрат, оскільки рішенням суду позовні вимоги відповідача були задоволенні лише 3,65%. Також, судом порушено співмірність судових витрат, спір у цій справі не належить до категорій справ значної складності, обсяг матеріалів справи не є значним; зокрема й обсяг питань, який був предметом розгляду, був досить обмежений за обсягом піднятих питань та змістом заявленої відповідачем аргументації. Справа взагалі розглядалася у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, сторони обмінялися лише двома письмовими подачами. На переконання відповідача, такі подібні до справи провадження, є взагалі рутинною роботою для позивача (який є крупною факторинговою компанією, що спеціалізується на подібних справах), алгоритм роботи та зразки документів по яких є відпрацьованим до автоматизму. Крім того, із документів справи поданих позивачем вбачається, що всі документи по суті справи були підписані директором товариства. При цьому, адвокат Лисяк С.В., якій було сплачено гонорар 15 500,00 грн., вже фігурувала в якості представника позивача у численних справах до відповідача, а отже вона в цілому, обізнана про правовідносини між позивачем та відповідачем, суть спору та обставини. Враховуючи таку обізнаність та приймаючи до уваги обмежену кількість аргументів що були предметом розгляду у суді першої інстанції, розмір гонорару вбачається занадто великим. Разом з тим, відповідач є пенсіонером, інвалідом другої групи. Позивачем відкрито виконавчі провадження проти відповідача, в рамках яких значна частина майна та рахунків відповідача арештовані, що робить неможливим ведення відповідачем підприємницької чи будь-якої іншої діяльності, яка б приносила дохід (за рахунок якого, зокрема, можна було б здійснювати розрахунки). Отже, заявлені позивачем витрати є неспівмірними із складністю справи, витраченим адвокатом часом, обсягом наданих адвокатом послуг та не відповідають критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», зазначає, що оскаржуване рішення було винесено при повному та всебічному з`ясувані обставинах справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, що узгоджується з існуючою судовою практикою щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Дніпрофінанс груп» задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 лютого 2025 року задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог сторонами не оскаржується та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Судом встановлено, що 12 липня 2010 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено заочне рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» суму заборгованості у розмірі 38 319 доларів США 01 цент, що у гривневому еквіваленті становить 305 026,98 грн. та судові витрати у розмірі 1 820,00 грн.

13 грудня 2010 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2010 року, задоволено.

10 лютого 2012 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» заборгованість за Договором про надання кредиту № 145 від 11 грудня 2006 року на загальну суму 1 160 674,10 грн., судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 219,00 грн., та витрати на інформаційне-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн. а всього на загальну суму 1 164 013,09 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що право на стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 лютого 2012 року у справі № 2-539/2011(1), у позивача виникло з 09 січня 2020 року, тобто з моменту набуття права вимоги за вказаним зобов`язанням, як кредитора та стягувача у виконавчих провадженнях.Доказів того, що позивач набув право вимоги на стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за час прострочення виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 лютого 2012 року у справі № 2-539/2011(1), за договором № 01/11 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимог від 01 листопада 2017 року, матеріали справи не містять.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За змістом положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями ст.. 611, 625 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що право на стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 лютого 2012 року у справі № 2-539/2011(1), у позивача виникло з 09 січня 2020 року, тобто з моменту постановлення судом ухвали про заміну кредитора та стягувача у виконавчих провадженнях.

Проте, судом не враховано, що відповідно до положень ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 2-7763/10 від 08 лютого 2022 року зроблено висновок про те, що «…Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. Зміна кредитора в зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин. У зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.»

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема наданих позивачем доказів на підтвердження права вимоги до відповідача, умови договору факторингу укладеного 01 листопада 2017 року між ПАТ АКБ «Київ» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» №01/11 про відступлення права вимоги до відповідача за договором про надання кредиту № 145 від 11 грудня 2006 року не містять будь - яких обмежень чи застережень щодо обсягу прав нового кредитора в частині нарахування процентів та інфляційних.

Відповідно до п. 2.2 Договору Новий кредитор в день укладення цього Договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4 цього Договору, набуває усі права кредитора за Основним договором, включаючи, проте не обмежуючись: право вимагати належного виконання Боржником зобов`язань за Основним договором, сплати Боржником грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій, неустойок у розмірах: 196 583,82 доларів США. Права кредитора за Основним договором переходять до Нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення Права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунки Боржника, то надане Банку відповідно до умов Основного договору.

Отже право вимоги позивач набув у відповідності до умов укладеного договору, незалежно від того коли судом постановлена ухвала про заміну сторони виконавчого провадження на підставі даного договору.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 має грошове зобов`язання перед позивачем.

З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення, відповідно до положень ст. 625 ЦК України.

Враховуючи зазначене, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та заслуговують на увагу, оскільки наявні підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат за період з 13 квітня 2017 року до 09 січня 2020 року у розмірі 278 088,26 грн. та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 13 квітня 2017 року до 09 січня 2020 року у розмірі 95 092,13 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, неповно з`ясував обставини справи, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті вимог позивача в цій частині.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При подачі позовної заяви ТОВ «ФК «Дніпрофінанс груп» сплатило судовий збір у розмірі 4 647,65 грн. При подачі апеляційної скарги ТОВ «ФК «Дніпрофінанс груп» сплатило судовий збір у розмірі 6 971,47 грн., оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення вимог апеляційної скарги, а відповідач звільнений від сплати судового збору - сплачений позивачем судовий збір підлягає компенсації за рахунок держави на його користь у розмірі 11 619,12 грн.

Щодо додаткового рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 лютого 2025 року.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Частиною 3 ст. 270 ЦПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, тлумачення положень ст. 270 ЦПК України дає змогу дійти висновку, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, його невід`ємною складовою, ухвалюється в тому самому складі та порядку, що й первісне судове рішення. Додаткове судове рішення - засіб усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати, складовою частиною яких є компенсація стороні витрат правничої допомоги.

У процедурі розгляду заяви сторони про розподіл судових витрат суду належить забезпечити кожній стороні у справі можливість бути повідомленою про розгляд заяви та надати свої заперечення щодо розміру витрат, які заявник намагається компенсувати за рахунок протилежної сторони. Ключовими в цьому аспекті є приписи ч. 2 ст. 246 ЦПК України, які в імперативному порядку встановлюють, що для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання.

Отже, положення ч. 4 ст.270 ЦПК України про те, що у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання, не виключають обов`язку суду повідомити сторони про призначення судового засідання з розгляду заяви про розподіл судових витрат відповідно до ч. 2 ст. 246 ЦПК України чи повідомити їх про прийняття заяви до розгляду (якщо провадження у справі є письмовим).

Подібний правовий висновок сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21, на розгляд якої було передано правове питання про порядок і процедуру ухвалення додаткового судового рішення та Верховним Судом в постанові від 01 листопада 2023 року у справі № 202/3681/16.

З матеріалів справи вбачається, що 14 лютого 2025 року від позивача до суду першої інстанції надійшла заява про стягнення судових витрат на професійну правничу (правову) допомогу.

20 лютого 2025 року протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду матеріли заяви передані головуючому судді.

24 лютого 2025 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено додаткове рішення.

При цьому, матеріали справи не містять доказів повідомлення судом відповідача про призначення судового засідання з розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення відповідно до ч. 2 ст. 246 ЦПК України чи повідомлення про прийняття заяви до розгляду (якщо провадження у справі є письмовим).

Відповідач в апеляційній скарзі вказує, що судом першої інстанції було винесено додаткове рішення, без належного повідомлення про прийняття заяви до розгляду, що позбавило права надати заперечення проти заявлених вимог та доводити неспівмірність витрат на правничу допомогу.

Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів повідомлення судом відповідача про прийняття заяви до розгляду про ухвалення додаткового рішення відповідно до ч. 2 ст. 246 ЦПК України, що позбавило можливості останньому скористатися своїм правом на подання пояснень/заперечень щодо заяви про ухвалення додаткового рішення, додаткове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи у суді першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

На підтвердження понесення таких витрат представник позивача надала Договір про надання правової допомоги №1 від 21 червня 2023 року, додаток №1 до Договору про надання правової допомоги №1 від 21 червня 2023 року, додаткову угоду від 15 січня 2024 року до договору про надання правової допомоги № 1 від 23 червня 2023 року, додаткову угоду від 29 липня 2024 року до договору про надання правової допомоги № 1 від 23 червня 2023 року, акт про надання правової допомоги № 2 до договору про надання правової допомоги №1 від 21 червня 2023 року.

За змістом наданих документів вбачається, що правова допомога надана на загальну суму 15 500,00 грн., зокрема, вивчення матеріалів справи за наданим пакетом документів Клієнтом, 7 500,00 грн., складання позовної заяви та формування пакету документів - 4 000,00 грн., складання відповіді на відзив 4 000,00 грн.

Відповідач, заперечуючи проти заявленого представником позивача розміру на відшкодування витрат на правничу допомогу, зазначив, що вартість судових витрат суттєво завищена та є неспівмірною з заявленими послугами.

Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності) та розумності розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited проти України»).

При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Вказаний правовий висновок викладено в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зроблено висновок, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, ціну позову, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом Лисяк С.В. послуг, виходячи із засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, колегія суддів приходить до висновку, що зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 15 500,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 лютого 2025 року в частині відмовлених позовних вимог і судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», місце знаходження: м. Дніпро, вул. Автотранспортна, 2, оф. 205, ідентифікаційний код 40696815 інфляційних витрат за невиконання грошового зобов`язання за період з 13 квітня 2017 року до 09 січня 2020 року у розмірі 278 088,26 (двісті сімдесят вісім тисяч вісімдесят вісім) гривень 26 копійок та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 13 квітня 2017 року до 09 січня 2020 року у розмірі 95 092,13 (дев`яносто п`ять тисяч дев`яносто дві) гривні 13 копійок за невиконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 лютого 2012 року у справі № 2-539/2011(1).

В іншій частині Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 лютого 2025 року залишити без змін.

Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», місце знаходження: м. Дніпро, вул. Автотранспортна, 2, оф. 205, ідентифікаційний код 40696815 за рахунок держави судовий збір у розмірі 11 619,12 (одинадцять тисяч шістсот дев`ятнадцять) гривень 12 копійок.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 задовольнити частково.

Додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про ухвалення додаткового рішення задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», місце знаходження: вул. Автотранспортна, буд. 2, оф. 205, м. Дніпро, ідентифікаційний код 40696815 витрати на правову допомогу в розмірі 15 500,00 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повне судове рішення складено 05 червня 2025 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.