Провадження № 2/752/245/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И

27 травня 2025 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Машкевич К.В.

за участю секретаря - Зінченка Д.В.

позивача- ОСОБА_1

представника позивача- ОСОБА_2

відповідача- ОСОБА_3

представника відповідача- ОСОБА_4

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мінерт Олександр Альфредович про визнання заповіту недійсним, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом і, з урахуванням уточненої позовної заяви від 07 жовтня 2022 року, просить визнати недійсним заповіт, складений її померлою бабусею ОСОБА_5 на користь відповідача.

Посилається в позові на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся ОСОБА_5 ,з якою вона після смерті матері проживала в квартирі АДРЕСА_1 .

Після її смерті відкрилася спадщина на частину вказаної квартири.

Оскільки її мати ОСОБА_6 , донька померлої, померла в 2006 році, вона є спадкоємцем першої черги після смерті бабусі за правом представлення.

В установлений законом строк вона звернулася з заяволю про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мінерта О.А., який повідомив їй про наявність заповіту бабусі на користь свого сина - відповідача в справі.

Вважає даний заповіт недійсним, оскільки бабуся за життя хворіла на психічний розлад здоров`я, неодноразово проходила лікування та мала інвалідність, а тому була нездатна усвідомлювати, сприймати та переробляти зовнішню інформацію та не могла усвідомлювати значення своїх дій, складаючи заповіт на корисить відповідача.

З урахуванням цього, на підставі ст.225 ЦК України, просить задовольнити позов.

Позов був зареєстрований судом 25 травня 2021 року та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду.

Ухвалою суду від 31 травня 2021 року в справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

Сторонам була направлена копія ухвали про відкриття провадження, відповідачу копія позовної заяви з додатками.

Відповідно до ст.178 ЦПК України відповідачу був наданий строк для надання відзиву.

02 липня 2021 року представник відповідача подала відзив, у якому зазначено, що після смерті матері позивачка проживала разом з батьком по АДРЕСА_2 .

Після смерті матері позивачки померлій допомагав лише відповідач.

В 2006 році квартира була приватизована на двох осіб: позивачку та матір відповідача.

В 2017 році позивачка вийшла заміж і мати відповідача залишилася жити сама.

Мати не хворіла на психічні захворювала, мала лише вікові хвороби, спілкувалася з сусідами, тобто повністю розуміла значення своїх дій та могла керувати ними.

З урахуванням цього, просить відмовити в позові.

Позивачка та її представник у судовому засіданні позов підтримали.

Відповідач та його представник проти позову заперечували.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі ст.ст. 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 - бабуся позивачки та мати відповідача.

Після її смерті відкрилася спадщина на частину квартири АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Жук П.М., відповідно до якого ОСОБА_5 належну їй на праві власності частину квартири АДРЕСА_1 заповідала відповідачу.

З копії спадкової справи №11-2020 від 28 грудня 2020 року вбачається, що з заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулися сторони.

/ т. 1, а.с. 88 - 113 /

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч.1 ст.225 ЦК України має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила ст. 225 ЦК України поширюються і на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Таке ж положення міститься і в ч. 3 ст. 203 ЦК України.

За змістом даних норм закону дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, у якому відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

В п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Заперечуючи право померлої на складання заповіту за станом здоров`я за клопотанням представника позивачки ухвалою суду від 30 січня 2023 року була призначена посмертна комплексна психолого-психіатрична експертиза.

Крім того, за клопотанням сторін у справі було допитано ряд свідків з обох сторін.

Так, свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , сусіди померлої, допитані за ініціативою відповідача, зазначили, що не помічали у померлої будь-яких відхилень у поведінці, спілкування з нею було приємним, вона була приємною, адекватною.

Вказані свідки зазначили, що тривалий час проживали разом з померлою в одному будинку, при спілкуванні з нею будь-яких психічних відхилень не помічали.

Свідок ОСОБА_13 пояснила, що дивної поведінки чи відхилень у померлої не помічала.

Вона сама себе обслуговувала, ходила в магазин, не чула з її боку будь-яких скандалів.

В той же час, свідок ОСОБА_14 , бабуся позивачки з боку матері, зазначила, що ОСОБА_5 була неадекватною, постійно сварилася.

В 2019 році вона впала, вдарилася головою, після чого психічні відхилення стали біль помітними.

Знає, що ОСОБА_5 обіцяла переписати квартиру на позивачку, свою онуку.

Свідок ОСОБА_15 зазначила, що померла поводилася дивно, постійно казала людям неприємні речі.

В 1995-1996 році ходи в під`їзді гола, з квартири було чути неприємний запах.

Свідок ОСОБА_16 пояснила, що зі слів свекрухи знала про неадекватну поведінку ОСОБА_5 .

Свідок ОСОБА_17 пояснила, що померла не була психічно здоровою. Сама з собою розмовляла, вона боялася їздити з нею у ліфті, коли навчалася в школі.

Свідок ОСОБА_18 пояснила, що ОСОБА_5 була психічно хворою людиною.

В 1999 році вона винаймала в неї кімнату, у неї були прояви неадекватності, які загострилися після смерті доньки в 2006 році. У неї були провали в пам`яті, вона могла не впізнати її, розмовляла сама з собою.

Звертає на себе увагу та обставина, що майже всі вказані свідки в той чи інший спосіб заявляли, що померла хоч і була психічно нездоровою чи неадекватною, однак квартиру хотіла залишити позивачці.

Згідно з висновком судово - психіатричного експерта № 1067 від 21 серпня 2024 року Державної установи`Інститут судової психіатрії, МОЗ України» за результатами витребуваної судом за клопотанням сторін та наданої меддокументаціїї, а також пояснень свідків, комісія експертів встановила наступне.

Померла ОСОБА_5 в цілому вела соціально адаптований спосіб життя, працювала, забезпечувала себе матеріально, адаптувалась до умов проживання в столиці, створила сім`ю та виховувала дітей.

Вперше звернулася до лікаря-психіатра у віці майже 50 років.

Медична документація містить значну суперечність та частково взаємовиключність даних про її психічний стан.

Дані про виражені психічні розлади, діагностовані в 1993 році, не відповідають даним МКАХ № 028775.

Записи про стан здоров`я з 2007 по 2014 рік, в тому числі в 2011 році на момент складання заповіту, в амбулаторній карті відстуні.

В медичній карті психічні розлади в вигляді інтелектуально-мнестичного зниження зафіксовані у ОСОБА_5 вперше в 2016 році, приблизно через чотири з половиком роки після складання заповіту.

Звернуто також увагу на те, що показання двох груп свідків, допитаних у судовому засіданні, не узгоджуються між собою та є взаємовиключними.

Ця суперечність не може бути усунута об`єктивними даними медичної докмументації через, у свою чергу, суперечності та часткову їх взаємовиключність.

Через суперечність як даних медичної документації невідповідність встановлених діагнозів психічних розладів у ОСОБА_5 клінічним ознакам та закономірностям ії перебігу, так і неузгодженість, взаємовиключність показань свідків, комісія експертів прийшла до висновку, що надати відповідь на питання про нозологічну належність, ступінь вираженості психічних розладів у ОСОБА_5 у періодж підписання заповіту, їх вплив на здатність ОСОБА_5 у вищезазначений період усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не є можливим.

Комісія експертів у висновку дала повний аналіз стану здоров`я померлої протягом тривалого часу, медичної документації, причин її госпіталізації та поведінки в медичних установах на підставі записів у її медичних картках.

Експертний висновок містить аналіз дій померлої та пояснень, що документально підтверджені.

Експертам були надані матеріали цивільної справи, великий обсяг медичної документації за значний період часу, дослідження проводилося експертами, які мають фахову підготовку.

/ т. 1, а.с. 221 - 223; т.2, а.с. 89 - 93 /

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

Звертаючись до суду, позивачка, як на підставу порушення прав, посилається на те, що вона є спадкоємцем першої черги після ОСОБА_5 відповідно до ст. 1266 ЦК України за правом представлення.

Заповіт ОСОБА_5 складено в період, коли за станом здоров`я вона не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ч.1 ст.30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до сталої практики Верховного Суду, викладеної у постановах від 06 лютого 2020 року у справі № 495/538/16-ц, від 24 травня 2021 року у справі № 607/13067/17, від 16 вересня 2021 року у справі № 643/6473/17 та від 25 листопада 2021 року у справі № 210/573/19, застосування норми права, відповідно до якої підставою для визнання правочину недійсним, згідно з ч.1 ст.225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 30 червня 2022 року в справі № 641/8187/17 висновок про недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Хоча висновок експертизи у справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, інші докази (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд при цьому враховує, що відповідно до ч.ч.1,2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позивачкою не доведено наявності підстав, які б мали наслідком недійсність заповіту, що, в силу положень статей 12, 81 ЦПК України, є її процесуальним обов`язком.

Суд також враховує, що згідно з ч. 1 ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Як зазначено вище, експертний висновок у справі є достатньо мотивованим.

З точки зору закону висновок експерта вважається достатньо мотивованим, якщо він містить докладний опис проведених досліджень, обґрунтовані висновки та відповіді на питання, поставлені судом або сторонами.

Крім того, висновок повинен бути зрозумілим та чітким, а також заснований на наукових методах та аргументах.

Суд вважає, що експертний висновок №1067 від 21 серпня 2024 року відповідає даним критеріям, в ньому дана повна оцінка стану здоров`я померлої, медичній документації, наданій експертній установі, а також проаналізовано діагнози, які ставилися різними спеціалістами померлій за життя, її поведінку під час знаходження на лікуванні, а також надано обґрунтування неможливості надання однозначної відповіді, з урахуванням цього, на здатність померлої усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Аналізуючи даний висновок, пояснення допитаних у судовому засіданні свідків у їх сукупності, суд вважає, що пояснення свідків, допитаних за ініціативою позивачки, про її поведінку в певні періоди часу, не можуть судом прийматися до уваги, оскільки спростовуються зібраними в справі доказами.

З урахуванням цього та викладеного вище підстави для задоволення вимог позивачки відсутні.

Керуючись ст.ст.15,16,202, 203, 204, 215, 225, 1216, 1217, 1218, 1223, 1233, 1234, 1235, 1257, 1266 ЦК України, ст.ст. 2,4,5,12, 13, 76-81, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 06 червня 2025 року.

Суддя К.В. Машкевич