КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2025 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 752/20996/23

номер провадження 22-ц/824/6817/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду

цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
учасники справи: представник позивача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 листопада 2024 року /суддя Кордюкова Ж.І./

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном шляхом примусового виселення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернулася з вимогами про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , шляхом примусового виселення ОСОБА_2 .

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 26 листопада 2024 року позов задоволено: усунуто перешкоди ОСОБА_3 у користуванні квартирою шляхом виселення ОСОБА_2 та стягнуто з відповідачки судові витрати в розмірі 1073,60 грн.

Не погоджуючись з указаним рішенням, апелянтка ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянтка посилалася на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що перехід права власності на квартиру не є підставою для її виселення як члена сім`ї попереднього власника ОСОБА_4 , з яким вона проживала з 2015 року, вела спільне господарство та перебувала в шлюбі з 23.01.2019. Вона посилається на постанову Великої Палати ВС від 21.08.2019 у справі № 569/4373/16-ц, яка вказує, що виселення членів сім`ї власника вимагає оцінки пропорційності. Апелянтка стверджує, що не вселялася самоправно, оскільки мала згоду ОСОБА_4 , а ОСОБА_5 не заперечував проти її проживання після дарування. Виселення, на її думку, порушує ст. 8 Конвенції, оскільки вона є особою похилого віку, не має іншого житла, а адреса в с. Вишеньки не є фактично доступною. ОСОБА_2 вважає договір купівлі-продажу від 11.08.2023 фіктивним, оскільки ОСОБА_3 знала про судовий спір щодо розірвання договору дарування (справа № 752/18382/21), не оглядала квартиру та не має до неї доступу. Вона посилається на практику ЄСПЛ (рішення «Рисовський проти України», «Кривенький проти України»), яка вимагає справедливого балансу при втручанні в право на майно. Апелянтка також зазначає, що вирок Голосіївського суду від 06.10.2023 підтверджує її зв`язок із квартирою через конфлікт із ОСОБА_5 . Вона просить зупинити провадження до вирішення справи № 752/18382/21, оскільки розірвання договору дарування може вплинути на право власності позивачки.

Позивачка ОСОБА_3 у відзиві зазначила, що апеляційна скарга є безпідставною, оскільки вона є законною власницею квартири на підставі договору купівлі-продажу від 11.08.2023, що підтверджує її право володіння, користування та розпорядження майном (ст. 316, 317, 319 ЦК). ОСОБА_2 не має законних підстав для проживання, оскільки згода ОСОБА_4 втратила силу після продажу. Позивачка наголошує, що ОСОБА_2 не була членом сім`ї ОСОБА_5 , оскільки не перебувала з ним у шлюбі на момент дарування (2018) і не вела спільного господарства, що виключає її права як члена сім`ї за ст. 64 ЖК та ст. 3 СК. Вона стверджує, що виселення є пропорційним, оскільки ОСОБА_2 порушує її право на майно, а відповідачка має місце реєстрації в с. Вишеньки, що свідчить про альтернативне житло. Позивачка заперечує фіктивність договору купівлі-продажу, посилаючись на ст. 204 ЦК та постанову ВП ВС від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010, які підтверджують презумпцію правомірності правочину. Спір щодо розірвання договору дарування не впливає на її права, оскільки ОСОБА_5 мав повноваження розпоряджатися майном. Позивачка зазначає, що вона та її малолітня дочка не можуть користуватися квартирою через дії ОСОБА_2 , що є тривалим порушенням їхніх прав. Вона заперечує клопотання про зупинення провадження, посилаючись на ст. 251, 253 ЦПК та ухвалу ВП ВС від 20.05.2021 у справі № 11-98сал20, оскільки спір про дарування не створює перешкод для розгляду цієї справи. Зупинення провадження, на її думку, є спробою затягнути процес.

Представник апелянта в судове засідання не з`явилась, про час та дату судового розгляду повідомлена належним чином, звернулась з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку з участю в іншому судовому засіданні у кримінальній справі, яке відхилене, оскільки позиція апелянта викладена в апеляційній скарзі, об`єктивних підстав для розгляду виключно за участі представника апелянта, не вказано, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за її відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України. Особисто апелянт ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції не з`явилась, причини неявки суду не повідомила.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивачки, яка з`явилась у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 20.03.2018 ОСОБА_4 подарував квартиру АДРЕСА_1 , своєму сину ОСОБА_5 , який набув право власності.

11.08.2023 ОСОБА_5 продав квартиру ОСОБА_3 , яка зареєструвала право власності.

ОСОБА_2 проживала в квартирі з 2015 року за згодою ОСОБА_4 , з яким уклала шлюб 23.01.2019.

Після продажу квартири ОСОБА_3 не дала згоди на проживання ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, вірно керувався статтями 16, 316, 317, 319, 391 Цивільного кодексу України, статтями 109, 150 Житлового кодексу України, статтями 41, 47 Конституції України, статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, а також практикою Європейського суду з прав людини, зокрема рішенням у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», які встановлюють право власника вимагати усунення перешкод у користуванні майном, допустимість виселення осіб без законних підстав та необхідність оцінки пропорційності втручання у право на житло.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно виходив із того, що ОСОБА_3 є власницею квартири, а ОСОБА_2 втратила право користування після продажу квартири, оскільки проживала за згодою попереднього власника.

З таким висновком суду колегія суддів апеляційного суду погоджується, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 64 ЖК України та ст. 3 СК України, ОСОБА_2 не була членом сім`ї ОСОБА_5 , оскільки не була його дружиною та не вела з ним спільного господарства. На момент дарування квартири (2018) ОСОБА_2 не перебувала в шлюбі з ОСОБА_4 , а її проживання ґрунтувалося на згоді останнього, яка втратила силу після відчуження майна.

Доводи про порушення ст. 8 Конвенції є безпідставними. Виселення є законним, оскільки відповідачка не має права користування квартирою (ст. 391 ЦК, ст. 109 ЖК). Втручання є пропорційним, адже ОСОБА_2 зареєстрована за іншою адресою, а позивачка та її малолітня дочка позбавлені можливості користуватися своїм майном. Відсутність альтернативного житла не є обов`язковою умовою для виселення особи, яка не має законних підстав для проживання.

Доводи про фіктивність договору купівлі-продажу та вплив спору щодо розірвання договору дарування (справа № 752/18382/21) також апеляційним судом відхиляються. Відповідно до ст. 204 ЦК, договір дарування є чинним, доки не визнаний недійсним судом. ОСОБА_5 мав право розпоряджатися квартирою на момент продажу. Спір про розірвання договору не створює перешкод для розгляду цієї справи, тому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що клопотання про зупинення провадження є безпідставним. Аналогічного висновку дійшов і апеляційний суд.

В судовому засіданні, на підтвердження права апелянта належності на праві власності частини будинку та земельної ділянки у с. Вишеньки Київської області, приєднаний витяг з реєстру прав власності, що спростовує доводи апелянта про відсутність іншого житла, доводи про його непридатність не спростовують його наявності.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 листопада 2024 року - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: