ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 травня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 375/2004/23

Головуючий у першій інстанції Шевченко І. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/902/25

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07 березня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ТОВ «ФК «Паріс» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача заборгованість в сумі 106 839,30 грн, яка складається з: 50 505,05 грн борг за тілом кредиту; 11 004,94 грн борг за процентами; 37 435,41 грн борг за комісією; 1 447,58 грн 3 % річних за користування грошовими коштами за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року; 6 500,32 грн інфляційних втрат за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 31 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «РВС Банк» з метою отримання банківських послуг. Підписавши відповідну заяву-договір, відповідач акцептував укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, який розміщено на сайті банку, і беззастережно приєднався до умов договору. За умовами договору позичальник отримав споживчий кредит шляхом перерахування на картковий рахунок 50 505,05 грн зі строком дії 12 місяців та сплатою 18 % річних за користування кредитними коштами.

Позивач зазначав, що 30 серпня 2021 року між банком та ТОВ «ФК «Паріс» укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого товариство набуло право вимоги заборгованості за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 . Через неналежне виконання відповідачем зобов`язання станом на 22 листопада 2023 року утворилась заборгованість у розмірі 98 945,40 грн. У зв`язку з простроченням боржника відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 7.7.2.17 Публічної пропозиції позивачем нараховано 3 % річних за користування кредитними коштами та інфляційні втрати за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07 березня 2025 року позовні вимоги ТОВ «ФК «Паріс» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість у загальному розмірі 65 971,91 грн. У задоволенні позову в іншій частині вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача 1 656,56 грн судового збору та з ТОВ «ФК «Паріс» на користь відповідача 5 000 грн витрат на правничу допомогу .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з визначеною судом до стягнення загальною сумою заборгованості, яка складається з тіла кредиту та відсотків, просив рішення суду в частині розміру заборгованості (суми боргу, відсотків за користування кредитними коштами та штрафних санкцій) змінити та ухвалити у відповідній частині нове рішення, урахувавши розрахунки, наведені ним в апеляційній скарзі.

Скаржник вважав вірним висновок суду першої інстанції про визнання нікчемною умови договору про встановлення кредитором щомісячної комісії за супроводження кредиту, що зумовило відмову у задоволенні вимоги про стягнення комісії на загальну суму 37 435,41 грн. ОСОБА_1 стверджував, що суд безпідставно не врахував сплачені ним в рахунок погашення щомісячної комісії кошти в сумі 443,34 грн. На цю суму слід було зменшити розмір тіла кредиту, тобто він мав становити 50 061, 71 грн.

Відповідач не погодився із визначеним судом розміром нарахованих відсотків за користування кредитним коштами, і, зважаючи на тіло кредиту у сумі 50 061,71 грн, вважав, що 18 % річних за період з 29 лютого 2020 року по 31 січня 2021 року становитиме 8 323,83 грн. З урахуванням сплачених ОСОБА_1 коштів у рахунок погашення відсотків (3 507,61 грн) остаточна сума заборгованості за відсотками складає 4 816,22 грн.

Наголошував на відсутності у позивача підстав для нарахування відсотків у розмірі 18 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, зазначивши, що після закінчення строку дії кредитного договору нарахування відсотків мало відбуватися у розмірі 3 % річних. Виходячи з розміру тіла кредиту у сумі 50 061,71 грн, 3 % річних за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року становитиме 732,41 грн, а розмір інфляційних втрат за цей же період 3 288,86 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 указував, що поніс витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000 грн, які слід стягнути з позивача на його користь у разі задоволення апеляційної скарги.

Позивачем відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не подавався.

У наданому письмовому клопотанні ТОВ «ФК «Паріс» просило зменшити заявлений відповідачем до відшкодування розмір витрат на професійну правничу допомогу, зазначаючи про неспівмірність визначеної ОСОБА_1 суми зі складністю справи, ціною позову, обсягом наданих адвокатом робіт та витраченим на це часом.

Позивач стверджував, що підготовка та написання апеляційної скарги не вимагало від адвоката значного часу, обсяг доводів сторони відповідача викладено на одному аркуші, а правову позицію сформовано представником відповідача ще у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, а також визначення розміру заборгованості за тілом кредиту та відсотків за користування грошовими коштами таким вимогам не відповідає.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення комісії сторонами не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Частково задовольняючи позовні вимоги ТОВ «ФК «Паріс», суд першої інстанції виходив з того, що у ОСОБА_1 на підставі укладеного договору виникло грошове зобов`язання щодо сплати заборгованості за кредитним договором, яке він добровільно не виконував.

Районний суд указав, що ні в заяві-договорі № 0050035 від 31 січня 2020 року про надання банківської послуги, ні в додатку № 1 до такої заяви не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які встановлено щомісячну комісію за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) у розмірі 5 % від суми наданого кредиту. Звернувшись з позовом, товариство не зазначило та не надало доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору, тому його положення щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування». Оскільки пункти договору про нарахування щомісячної комісії за супроводження кредиту є нікчемними, нарахування заборгованості в цій частині суд визнав безпідставним.

Визначаючи суму заборгованості до стягнення, суд урахував зроблений 04 серпня 2021 року відповідачем платіж у рахунок погашення комісії в сумі 443,34 грн, тому зменшив загальну суму заборгованості за відсотками з 11 004,94 грн до 10 561,60 грн. Виснував, що оскільки основну суму заборгованості за договором зменшено до 61 066,65 грн, то зменшенню підлягають і штрафні санкції, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України. Зокрема, за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року відповідач повинен відшкодувати інфляційні втрати у розмірі 4 011,84 грн та 3 % річних у розмірі 893,42 грн.

У зв`язку з частковим задоволенням позову ТОВ «ФК «Паріс», урахувавши складність справи; обсяг наданих адвокатом послуг, які зводилися до ознайомлення з матеріалами позовної заяви, дослідження судової практики та складання відзиву на позов; час, витрачений адвокатом на виконання таких робіт; категорію справи та фінансовий стан обох сторін, де позивачем є юридична особа, яка займається питаннями фінансового характеру, а відповідачем фізична особа, з якого стягнуто заборгованість за кредитним договором; те, що учасники справи не брали участі у судових засіданнях, а подали відповідні заяви про розгляд справи за їхньої відсутності; зважаючи на принцип розумності та справедливості, суд визнав за можливе стягнути з позивача на користь ОСОБА_1 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується з наведеним висновком суду, зважаючи на таке.

У справі встановлено, що 31 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «РВС Банк» з метою отримання банківських послуг. Цього ж дня відповідачем підписано заяву-договір № 0050035 про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до Публічної пропозиції АТ «РВС Банк» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (а.с. 15), яку засвідчено особистим підписом.

Підписанням зазначеної заяви-договору відповідач акцептував укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, який розміщено на сайті банку і приєднався до умов договору.

За умовами укладеного договору відповідачу надано споживний кредит шляхом перерахування на картковий рахунок у сумі 50 505,05 грн зі строком дії кредиту 12 місяців; плата за користування кредитом у вигляді процентів є фіксованою та складає 18 % річних; разова комісія при видачі кредиту становить 1 % від суми наданого кредиту; щомісячна комісія за супроводження кредиту 5 % від суми наданого кредиту.

Додатком № 1 до заяви-договору № 0050035 від 31 січня 2020 року є графік платежів та розрахунок загальної вартості споживчого кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки (з урахуванням вартості всіх супутніх послуг), які містять особистий підпис позичальника (а.с. 16).

У день підписання заяви-договору № 0050035 ОСОБА_1 отримав платіжну картку № НОМЕР_1 , яку відкрито згідно з умовами заяви-договору, що підтверджується наявною в заяві розпискою щодо отримання платіжної картки та особистим підписом позичальника (а.с. 15).

Банк зобов`язання за кредитним договором виконав. 31 січня 2020 року грошові кошти в сумі 50 505,05 грн зараховано АТ «РВС Банк» на картковий рахунок ОСОБА_1 , про що свідчать копії меморіальних ордерів № 35984 та № 35985 від 31 січня 2020 року (а.с. 26).

30 серпня 2021року між АТ «РВС Банк» та ТОВ «ФК «Паріс» укладено договір про відступлення права вимоги № 30/08/2021-1, за умовами якого первісний кредитор АТ «РВС «Банк» у порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України, відступило (передало), а новий кредитор ТОВ «ФК «Паріс» прийняло (набуло) права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами, зазначеними у додатку № 1 до цього договору, зі всіма додатками, додатковими угодами, додатковими договорами, договорами про внесення змін та доповненнями до нього тощо, що є невід`ємною частиною, які укладені між АТ «РВС Банк» та боржниками (а.с. 17-19).

З додатку № 1 до договору про відступлення права вимоги від 30 серпня 2021 року вбачається, що АТ «РВС Банк» відступило ТОВ «ФК «Паріс» право вимоги до ОСОБА_1 за договором № 0050035 від 31 січня 2020 року на загальну суму заборгованості 98 945,40 грн, що відображено у № п/п 149 (а.с. 21-22). Відповідну документацію стосовно боржника ОСОБА_1 передано згідно з актом прийому-передачі прав і документів до договору про відступлення права вимоги від 30 серпня 2021 року та описом документів (а.с. 20, 23-25).

Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, станом на 22 листопада 2023 року за кредитним договором № 0050035 утворилась заборгованість у розмірі 98 945,40 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 50 505,05 грн; заборгованість за процентами 11 004,94 грн; заборгованість за комісією 37 435,41 грн (а.с. 36-42).

У зв`язку з простроченням грошового зобов`язання в сумі 98 945,40 грн позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 7.7.2.17. Публічної пропозиції нараховано: 1 447,58 грн 3 % річних за користування грошовими коштами за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року та 6 500,328 грн інфляційних втрат за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року (а.с. 43).

31 серпня 2021 року ТОВ «ФК «Паріс» звернулося до ОСОБА_1 з письмовою вимогою про усунення порушення кредитного зобов`язання, в якій товариство вимагало погасити наявну заборгованість протягом 30 днів з моменту отримання вимоги із зазначенням відповідних банківських реквізитів кредитора (а.с. 44).

ОСОБА_1 до банківської установи із заявою про розірвання кредитного договору чи закриття карткового рахунку не звертався.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

За приписами ст. 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Приписами ст. 525, 526 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування» до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Проаналізувавши наведені норми та обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Паріс» про стягнення заборгованості, проте, невірно визначив її складові та загальну суму боргу.

У справі встановлено, що 31 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «РВС Банк» з метою отримання банківських послуг. Цього ж дня відповідач підписав заяву-договір про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), в якій сторонами були узгоджені наступні умови: тип кредиту споживчий; сума кредиту 50 505,05 грн; строк дії кредиту 12 місяців; процентна ставка фіксована, 18 % річних; разова комісія при видачі кредиту 1 % від суми наданого кредиту; щомісячна комісія за супроводження кредиту 5 % від суми наданого кредиту. Тобто, у заяві-договорі чітко визначено істотні умови кредитування, з якими погодився відповідач.

Заперечуючи частково проти заявлених вимог, ОСОБА_1 факт отримання грошових коштів та користування ними не оспорював. Перерахування кредитних коштів позичальнику підтверджено належними письмовими доказами. Наданий позивачем розрахунок заборгованості свідчить про те, що відповідач частково погашав кредитну заборгованість, зокрема, сплачуючи кошти на погашення щомісячної комісії та відсотків за користування кредитом.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, дійшов правильного висновку про неналежне виконання ОСОБА_1 грошового зобов`язання за кредитним договором та необхідність стягнення з нього заборгованості за тілом кредиту та відсотками, урахувавши те, що ТОВ «ФК «Паріс», як новий кредитор за договором про відступлення права вимоги, набуло право вимоги у обсязі та на умовах права вимоги первісного кредитора (АТ «РВС Банк»).

Визначаючи розмір заборгованості за тілом кредиту та відсотками, який підлягає стягненню з відповідача, колегія суддів виходить з того, що за розрахунком позивача, який боржником у належний спосіб не спростовано, ОСОБА_1 протягом строку дії договору тіло кредиту не погашав і сума боргу за ним становила 50 505,05 грн. Апеляційний суд погоджується з доводами скаржника про те, що наведену вище суму слід зменшити на 443,34 грн, які ОСОБА_1 вніс 04 серпня 2021 року в рахунок погашення заборгованості по нарахованій щомісячної комісії, оскільки судом першої інстанції умову кредитного договору щодо її сплати визнано нікчемною. Таким чином, належний до стягнення розмір заборгованості за тілом кредиту становить 50 061,71 грн.

Позивач визначив для розрахунку суми боргу за відсотками період з 31 січня 2020 року (дати укладення кредитного договору) по 30 серпня 2021 року (дати укладення договору про відступлення права вимоги) (а.с. 37-42).

І у відзиві на позов (а.с. 79-80), і в апеляційній скарзі (а.с. 109-110) сторона відповідача для нарахування 18 % за користування кредитними коштами указує період з 29 лютого 2020 року по 31 січня 2021 року.

Апеляційний суд не погоджується з визначеним обома сторонами періодом нарахування відсотків за користування коштами, зважаючи на те, що за умовами заяви-договору від 31 січня 2020 року строк дії кредитного договору становить 12 місяців, отже після спливу визначеного договором строку кредитування (31 січня 2021 року) позивач не мав права нараховувати проценти за користування кредитними коштами. Таким чином, відсотки у фіксованому розмірі 18 % річних мали нараховуватися лише за період строку дії договору з 31 січня 2020 року по 31 січня 2021 року.

Сума нарахованих відсотків розраховуються за формулою: відсотки = (сума боргу за тілом кредиту) х (процентна ставка (%) х (кількість днів строку дії договору) / (кількість днів у році).

Загальна кількість днів строку дії договору складає 367 днів (січень 2020 року 1 день; лютий 2020 року 29 днів; березень 2020 року 31 день; квітень 2020 року 30 днів; травень 2020 31 день; червень 2020 року 30 днів; липень 2020 31 день; серпень 2020 року 31 день; вересень 2020 року 30 днів; жовтень 2020 року 31 день; листопад 2020 року 30 днів; грудень 2020 року 31 день; січень 2021 року 31 день). Таким чином, загальна сума 18 % річних у період з 31 січня 2020 року по 31 січня 2021 року складає 9 060,48 (50 061,71 х 18 % х 367 / 365).

За даними ТОВ «ФК «Паріс», які не заперечуються відповідачем, ОСОБА_1 у рахунок погашення заборгованості за відсотками загалом сплачено 3 507,61 грн, які мають бути ураховані при визначенні розміру заборгованості, у зв`язку з чим належний до стягнення розмір боргу за відсотками становить 5 552,87 грн (9 060,48 3 507,61).

Вирішуючи вимоги про стягнення з відповідача штрафних санкцій, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, колегія суддів зважає на таке.

Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, позивач зазначав, що заява-договір від 31 січня 2020 року, підписана ОСОБА_1 , є договором про приєднання до Публічної пропозиції АТ «РВС Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. Указував на те, що нарахування штрафних санкція передбачено п. 7.7.2.17 Публічної пропозиції, відповідно до якого клієнт зобов`язується сплачувати банку нараховані проценти за користування кредитними коштами до повного фактичного виконання клієнтом зобов`язань за споживчим кредитом. При цьому розмір процентів для клієнта, який прострочив виконання зобов`язання за споживчим кредитом згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, встановлюється на рівні процентної ставки за користування кредитними коштами, яка визначена умовами заяви-договору.

Проте, матеріали справи не містять доказів на підтвердження доводів позову про те, що з умовами у редакції, наданій суду, ознайомився і погодився відповідач, підписуючи заяву-договір про надання банківської послуги, який є договором про приєднання до Публічної пропозиції АТ «РВС Банк» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, а також того, що наведена Публічна пропозиція на момент отримання позичальником кредитних коштів взагалі містила умови щодо встановлення відповідальності у вигляді штрафних санкцій за порушення зобов`язання саме у зазначених в цьому документі розмірі і порядку нарахування.

Апеляційний суд виходить з того, що у заяві-договорі від 31 січня 2020 року, підписаній позикодавцем та позичальником, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді річних відсотків та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання із визначенням їх розміру.

За таких обставин колегія суддів вважає, що позивачем не надано підтверджень про конкретно запропоновані відповідачу умови надання та обслуговування кредитних продуктів, беручи до уваги відсутність у заяві-договору домовленості сторін про сплату штрафних санкцій за несвоєчасне погашення кредиту. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність відповідно до положень ст. 625 ЦК України щодо розміру відсотків за просточення виконання договірних зобов`язань. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц.

Матеріали цієї справи свідчать про те, що нарахування 18 % річних та інфляційних втрат проведено не первісним кредитором АТ «РВС Банк», а новим кредитором ТОВ «ФК «Паріс», яке за договором про відступлення права вимоги набуло право вимоги до боржника.

Апеляційний суд виходить з того, що згідно з п. 1.2 договору про відступлення права вимоги від 30 серпня 2021 року право вимоги за кредитними договорами відступається в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, включаючи: право вимоги основної суми заборгованості за кредитним договором; право вимоги суми нарахованих процентів за кредитним договором, строк платежу по яких настав на дату укладення цього договору; процентів; штрафів, пені.

За укладеним договором АТ «РВС Банк» відступило ТОВ «ФК «Паріс» право вимоги до ОСОБА_1 за договором № 0050035 від 31 січня 2020 року на загальну суму заборгованості 98 945,40 грн. Тобто, первісний кредитор станом на дату відступлення права вимоги санкцій у виді відсотків та інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання не нараховував, а право нараховувати такі платежі новий кредитор позивач у справі за умовами договору про відступлення права вимоги не набув.

Зважаючи на викладене вище, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог ТОВ «ФК «Паріс» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків та інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України, у зв`язку з чим рішення суду в частині вирішення наведених позовних вимог належить скасувати, відмовивши у їх задоволенні. Відповідно судове рішення в частині визначеної загальної суми заборгованості до стягнення належить змінити, зменшивши її розмір з 65 971,91 грн до 55 614, 58 грн.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

За подання позову ТОВ «ФК «Паріс» сплачено 2 684 грн судового збору (а.с. 51). За подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду в частині розміру стягнутих коштів та оспорюючи його на суму 7 072,71 грн, сплатив судовий збір на виконання ухвали Чернігівського апеляційного суду від 11 квітня 2025 року у розмірі 4 026 грн (а.с. 123).

Беручи до уваги розмір заявлених позовних вимог (106 893,30 грн) та їх часткове задоволення (55 614,58 грн), у пропорційному відношенні судом задоволено позовні вимоги ТОВ «ФК «Паріс» на 52,03 %.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не заперечував проти стягнення з нього на користь позивача боргу у сумі 58 899,20 грн. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з відповідача на користь товариства має бути стягнуто 55 614,58 грн боргу, задовольнивши таким чином апеляційну скаргу повністю.

Оскільки суд задовольняє апеляційну скаргу та змінює рішення суду в частині визначеної судом загальної суми заборгованості, відповідно до вищенаведених правил належить провести розподіл судових, понесених сторонами, пропорційно задоволеним вимогам, а саме, стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Паріс» 1 396,49 грн у рахунок відшкодування судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, а з ТОВ «ФК «Паріс» на користь відповідача 4 026 грн за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Вирішуючи заявлене в апеляційній скарзі клопотання відповідача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 141 ЦПК України визначений порядок розподілу витрат між сторонами. Так, у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Згідно з приписами ч. 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України», п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інші проти України», п. 80 рішення у справі «Двойних проти України», п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Представництво інтересів відповідача у суді апеляційної інстанції адвокат Приходько С.О. здійснював на підставі договору-доручення про надання правничої допомоги від 26 грудня 2024 року (а.с. 111) та ордеру серії СВ № 1112119 від 26 грудня 2024 року (а.с. 112).

За змістом договору про надання правничої допомоги клієнт уповноважив адвоката бути захисником його інтересів у справі за позовом ТОВ «ФК «Паріс» про стягнення заборгованості у розмірі 106 893,30 грн в судах усіх інстанцій, у зв`язку з чим надав право вчиняти від його імені перелічені в договорі дії (п. 1.1. договору). Клієнт та адвокат домовилися, що сума гонорару за представництво клієнта в апеляційній інстанції за складання та подання апеляційної скарги складає 10 000 грн (п. 5.4 договору).

01 квітня 2025 року ОСОБА_1 сплатив адвокату Приходько С.О. 10 000 грн у рахунок оплати правової допомоги на виконання умов договору від 26 грудня 2024 року, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру від 01 квітня 2025 року (а.с. 113).

Виходячи з наведеного вище та беручи до уваги наявність документально підтверджених доказів витрат відповідача на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, об`єм і зміст складеної адвокатом апеляційної скарги, яка за змістом є аналогічною з відзивом на позовну заяву (а.с. 79-80), співмірність наданих адвокатом послуг в апеляційному суді зі складністю справи, ураховуючи заявлене стороною позивача клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу, колегія суддів доходить висновку за необхідність стягнення з ТОВ «ФК «Паріс» на користь ОСОБА_1 4 000 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції. Саме такий розмір відповідатиме критеріям реальності витрат на послуги адвоката та розумності їхнього розміру.

Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07 березня 2025 року в частині вирішення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання скасувати, відмовивши у задоволенні цих вимог.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07 березня 2025 року в частині визначеної судом загальної суми заборгованості та суми судового збору змінити.

Зменшити суму загальної заборгованості, стягнутої з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс», з 65 971,91 грн до 55 614, 58 грн, а суму судового збору з 1 656,56 грн до 1 396,49 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» на користь ОСОБА_1 4 026 грн судового збору та 4 000 грн витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс», адреса місця знаходження: вул. Предславинська, 37, офіс 535, м. Київ, 03150, .

ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено 02 червня 2025 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова