КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2025 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 761/907/24

номер провадження 22-ц/824/6973/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
учасники справи: представник позивача Мікайилов Р.Р.,

представник відповідача Сидорчук О.Є.,

представник третьої особи Вітер Т.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк» - Мікайилова Расіма Рамізовича

на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року /суддя Осаулов А.А./

та на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 грудня 2024 року /суддя Осаулов А.А./

у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання «Житломаркет-Інвест», Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання права іпотекодержателя, звернення стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ПАТ «АБ «Укргазбанк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 , просив визнати за ним право іпотекодержателя на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , та звернути стягнення на цю квартиру в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 за кредитним договором №256-Ф/06 від 06.10.2006 у розмірі 197 843,62 дол. США та 14 524,35 грн шляхом прилюдних торгів.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 грудня 2024 року позов залишено без задоволення. Додатковим рішенням від 19 грудня 2024 року стягнуто з ПАТ «АБ «Укргазбанк» на користь ОСОБА_1 30 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із указаними рішеннями, апелянт ПАТ «АБ «Укргазбанк» звернувся з апеляційною скаргою від 16 січня 2025 року, в якій просив скасувати рішення від 05.12.2024, ухвалити нове рішення про визнання права іпотекодержателя, звернення стягнення на квартиру, стягнення з ОСОБА_1 судового збору (5 368 грн + 8 052 грн); скасувати додаткове рішення від 19.12.2024 у частині стягнення 30 000 грн витрат на правничу допомогу та відмовити в цій вимозі.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції, стверджуючи, що суд неправильно застосував норми матеріального права, зокрема ст. 5 Закону України «Про іпотеку» (редакція після 2008 року), яка дозволяє іпотеку майнових прав на об`єкти незавершеного будівництва. Договір застави майнових прав від 06.10.2006 чітко визначав квартиру №105 як об`єкт інвестування, що є підставою для визнання її предметом іпотеки. Пункти 3.3.8 кредитного договору та 3.1.6 договору застави цінних паперів зобов`язували ОСОБА_5 укласти договір іпотеки після введення будинку в експлуатацію, а невиконання цього не скасовує права Банку (ст. 27 Закону «Про заставу»). Ст. 23 Закону «Про іпотеку» передбачає, що ОСОБА_1 , як набувач, несе обов`язки іпотекодавця, незалежно від обізнаності про обтяження. Суд не повно з`ясував обставини, ігноруючи, що зміна площі квартири (з 194,7 кв.м до 77,7 кв.м) не змінює її статусу як предмета іпотеки, оскільки адреса та номер залишилися незмінними. Банк надав докази (договір застави, інформаційна довідка), які підтверджують зв`язок об`єкта інвестування зі спірною квартирою. Суд не дослідив порушення ОСОБА_5 умов договору, що дає право на стягнення (ст. 33 Закону «Про іпотеку»), та можливе виведення майна з-під обтяження через швидкі правочини. Суд порушив норми процесуального права, не врахувавши рішення від 16.06.2011 (справа №2-1204/11) як підставу для стягнення, проігнорувавши докази Банку (договори, виписка про цінні папери) та необґрунтовано визнавши ОСОБА_1 добросовісним набувачем без перевірки її обачності (ст. 388 ЦК). Щодо витрат на правничу допомогу: заява про відшкодування не надсилалася Банку, порушуючи ст. 42 ЦПК. Опис робіт включає невиконані послуги (консультації), а аналіз законодавства та підготовка до засідань не є окремими послугами. Сума 30 000 грн завищена, оскільки засідання тривали до 15 хвилин, а справа не була складною. Відсутній розподіл вартості послуг, що суперечить ст. 137 ЦПК. Суд не врахував ринкові ціни та фінансовий стан ОСОБА_1 , а заява подана з порушенням строків (ст. 141 ЦПК).

Відповідач ОСОБА_1 у відзиві від 17.03.2025 просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення та додаткове рішення - без змін, врахувати сплив позовної давності, стверджуючи, що суд правильно застосував ст. 3 Закону «Про іпотеку», яка вимагає нотаріального договору іпотеки, якого не укладено. Ст. 5 (до 2008 року) не включала майнові права до іпотеки, а зміни 2008 року не застосовуються до договору 2006 року. Ст. 23 захищає ОСОБА_1 як добросовісного набувача за відсутності зареєстрованого обтяження (постанова ВП ВС від 15.06.2021 №910/19171/17). Суд повно дослідив правочини (ТОВ «Житломаркет» > Дмитришин > Кучерук > Сесь), які є чинними (ст. 204 ЦК). ОСОБА_5 не набув права власності, що унеможливлює іпотеку. Банк не проводив претензійної роботи з ОСОБА_5 щодо іпотеки після 2010 року. Позовна давність (3 роки, ст. 257, 261 ЦК) спливла, оскільки Банк міг звернутися з позовом після рішення від 16.06.2011, але подав позов у 2024 році (постанова ВС від 08.09.2021 №750/10899/19, ВП ВС від 14.11.2023 №910/15251/20). Стягнення порушить права ОСОБА_1 та її малолітніх дітей, які проживають у квартирі без іншого житла (ст. 47 Конституції, ст. 8 Конвенції, справа ЄСПЛ «Кривіцька проти України»). Витрати на правничу допомогу (30 000 грн) стягнуто законно, оскільки фіксований гонорар не вимагає деталізації (постанова ВС від 25.09.2024 №910/5482/22). Суд зменшив суму з 80 000 грн, врахувавши складність справи та критерії ст. 141 ЦПК. Доводи Банку про не відправлення заяви є формальними.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційних скаргах доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню, а судові рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 06.10.2006 між ПАТ «АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір №256-Ф/06 на суму 180 000 дол. США (строк до 05.10.2021, 14,5% річних).

В забезпечення зобов`язань укладено договори застави цінних паперів (№256-Ф/06-Z, 18 476 облігацій, номінальна вартість 753 820,80 грн) та майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 , площею 194,7 кв.м).

Пункти 3.3.8 кредитного договору та 3.1.6 договору застави зобов`язували ОСОБА_5 укласти нотаріальний договір іпотеки після введення будинку в експлуатацію, що не було реалізовано.

Рішенням суду від 16.06.2011 (справа №2-1204/11) стягнуто з Улицького 197 843,62 дол. США та 14 524,35 грн.

Спірна квартира перейшла у власність: 23.11.2010 - ТОВ «Житломаркет-Інвест», 30.10.2015 - ОСОБА_3 , 10.11.2015 - ОСОБА_4 , 23.01.2016 - ОСОБА_1 .

На момент придбання ОСОБА_1 обтяження іпотекою не було зареєстровано. У квартирі проживають ОСОБА_1 та її малолітні діти.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно керувався статтями 190, 204, 328, 331 ЦК України, статтями 3, 5, 23 Закону України «Про іпотеку», статтями 13, 81, 89, 141, 223, 258-259, 268, 272-273, 354-355 ЦПК України, а також висновками Верховного Суду (постанови від 30.01.2013 №6-168цс12, від 14.11.2018 №2-383/2010, від 28.11.2018 №504/2864/13-ц) та практикою ЄСПЛ («Проніна проти України», №63566/00, 18.07.2006), встановивши, що договір застави автоматично не трансформувався в іпотеку, ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, а стягнення порушило б права відповідача та її дітей.

З таким висновком суду колегія суддів апеляційного суду погоджується, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 Закону «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі нотаріально посвідченого договору, якого у даній справі не укладено.

Договір застави майнових прав від 06.10.2006 не передбачав автоматичного перетворення в іпотеку, а зобов`язував ОСОБА_5 укласти новий договір, що не було реалізовано.

Суд першої інстанції, дослідивши правочини, які є чинними, дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_5 спірну квартиру, набувши права власності, в іпотеку не передавав. Банк не довів недобросовісності ОСОБА_1 чи виведення майна з-під обтяження. Докази Банку не підтверджують права іпотекодержателя, статус добросовісного набувача ОСОБА_1 підтверджений відсутністю обтяження в реєстрі (ст. 3 Закону «Про державну реєстрацію речових прав»).

Відповідно до п. 3.3.8 абз. 2 кредитного договору, укладеного між банком та ОСОБА_5 , позичальник зобов`язується негайно повернути всю заборгованість за цим договором, включаючи повну суму кредиту, належних процентів, будь-яких інших грошових коштів, сплата яких випливає з умов договору, в тому числі неустойки, у разі невиконання або неналежного виконання заставодавцем положень договору застави, згідно яких заставодавець зобов`язаний після введення в експлуатацію будинку укласти з ВАТ АБ «Укргазбанк» нотаріально посвідчений договір іпотеки нерухомого майна (квартири), яка стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору. Такий договір іпотеки має бути укладений на умовах, визначених ВАТ АБ «Укргазбанк», та є договором приєднання. Таким чином, позивач, який вважає себе іпотекодержателем спірної квартири, у зв`язку з порушенням ОСОБА_5 своїх грошових зобов`язань та зобов`язань з укладення договору іпотеки на спірне майно після введення його в експлуатацію, мав право звернутися з вимогами саме до боржника - ОСОБА_5 . Саме ОСОБА_5 , укладаючи відповідні договори з банком, взяв на себе зобов`язання щодо оформлення іпотеки та повернення кредитних коштів. Його невиконання цих зобов`язань не може ставитися у провину відповідачу, яка набув право власності на спірне майно значно пізніше та без будь-яких обтяжень.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 487/1398/15-ц зазначено про те, що саме позивачем, який вважає себе іпотекодержателем квартири, після завершення будівництва та прийняття житлового будинку в експлуатацію не було зареєстровано обтяження спірної квартири та не здійснено оформлення іпотеки на квартиру в рамках договірних взаємовідносин з боржником, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Враховуючи встановлені у справі обставини, ПАТ «Укрсоцбанк» не було вчинено дій щодо виконання умов іпотечного договору, реєстрації обтяження іпотекою новозбудованої нерухомості, а також не було укладено додаткової угоди до іпотечного договору про зміну предмета іпотеки. Позивач, вимагаючи задоволення за рахунок майна відповідача майнових інтересів по кредитному договору, фактично намагається перекласти відповідальність за неналежні дії третьої особи - ОСОБА_5 . З моменту виникнення права власності на квартиру у попередніх власників ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ) позивач не заявляв претензій щодо будь-яких обтяжень майна та не звертався з відповідними вимогами. У 2015 році банк заявив вимоги до ТОВ «Житломаркет-Інвест» щодо скасування права власності, у вимогах позову відмовлено.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог ПАТ «АБ «Укргазбанк» щодо звернення стягнення на квартиру, яка належить добросовісному набувачу - відповідачці.

Доводи щодо відмови у стягненні витрат на правничу допомогу також відхиляються. Суд обґрунтовано стягнув 30 000 грн, зменшивши суму з 80 000 грн з урахуванням фіксованого гонорару, який не вимагає деталізації (постанова ВС від 25.09.2024 №910/5482/22). Доводи про невідправлення заяви є формальними, оскільки Банк подав заперечення. Сума є співмірною складності справи (ст. 141 ЦПК).

Таким чином, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 грудня 2024 року та додаткове рішення від 19 грудня 2024 року- залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: