ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/4145/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2025 р. м. Київ

Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді - Маркєлової В.М.,

за участю секретаря судового засідання Овчаренко К.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Зайцева О.В.,

представника відповідача - адвоката Чередніченко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації,

У С Т А Н О В И В:

Справа надійшла до суду після скасування постановою Верховного Суду від 27.11.2024 рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11.03.2024 та постанови Київського апеляційного суду від 18.06.2024 у справі № 753/13059/23.

Відповідно до протокола автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.01.2025 для розгляду справи № 753/13059/23 визначено суд у складі головуючого судді Маркєлової В.М.

Ухвалою від 24.01.2025 суд прийняв справу до свого провадження і постановив розглядати її за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання.

Представник Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, подав заяву про слухання справи за його відсутності (а.с. 149-150 том 3).

Вивчивши доводи сторін, викладені у поданих ними заявах, заслухавши сторін та їх представників у підготовчому судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі з наступних мотивів.

Скасовуючи рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2024 року у цій справі, Верховний Суд постановою від 27 листопада 2024 року направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому Верховний Суд зауважив, що залежно від встановлення певних обставин справи, зокрема постійного місця проживання дітей, суд має застосувати одне із правил, визначених Гаазькою конвенцією 1996 року, про юрисдикцію спору. Юрисдикція спору ґрунтується на прив`язці постійного місця проживання дитини та вирішується у кожному конкретному спорі залежно від встановлених фактичних обставин справи. Такі висновки узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду в постанові від 17 серпня 2022 року в справі № 613/1185/19, від 23 жовтня 2024 року в справа № 761/11261/23, проте він помилково не врахований судами попередніх інстанцій.

Норми, які застосував суд і висновки про застосування норм права у подібних правовідносинах, які враховує суд під час постановлення цієї ухвали.

У постанові від 17 серпня 2022 року у справі № 613/1185/19 Верховний Суд виснував про те, що серед питань, які має суд вирішити на стадії відкриття провадження у справі, є визначення, чи є повноважним національний суд для розгляду та вирішення спору, а у разі помилкового відкриття провадження у справі з порушенням правил про юрисдикцію спору - закрити таке судове провадження у зв`язку з тим, що він не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства національними судами України.

У постанові від 27 листопада 2024 року у цій справі Верховний Суд зробив наступний висновок:

«звичайне місце проживання дитини варто розуміти як таке місце, існування якого доводить певний ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення. З цією метою необхідно враховувати, зокрема, тривалість, регулярність, умови і причини перебування дитини і сім`ї в тій чи іншій державі, місце та умови відвідування освітніх закладів, знання мови, соціальні та сімейні відносини дитини у такій державі.

За наведених обставин у цій категорії справ суди, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, зобов`язані визначати юрисдикцію розгляду судом України спору відповідно до правил Гаазької конвенції 1980 року та Гаазької конвенції 1996 року.

Виходячи з того, що юрисдикція держави у вирішенні цієї категорії спорів пов`язується саме з поняттям постійного (звичайного) місця проживання дитини, відповідно, суд повинен визначити, чи має право на розгляд цієї справи, виходячи з доведеності позивачем саме факту постійного (звичайного) місця проживання дитини в Україні до її переміщення.»

Направляючи цю справу на новий розгляд, Верховний Суд зазначив, що під час розгляду справи у суді першої інстанції має бути встановлено, що таке місце проживання дітей в Україні існувало та зберіглося (відповідно до критеріїв, сформульованих у статті 7 Гаазької конвенції 1996 року) задля обґрунтування того, що юрисдикція суду України є/зберігається для вирішення спору по суті вимог, адже зі зміною звичайного місця проживання дитини припиняється юрисдикція суду України (постанова Верховного Суду від 17 серпня 2022 року в справі № 613/1185/19).

Процесуальне питання, яке повинні були вирішити суди та є істотним для врегулювання цього спору судом України, є те, чи відноситься його вирішення до юрисдикції саме національного суду України, та за яких умов позивач в цій справі має право звернутися до національного суду України. У цій справі суди першої та апеляційної інстанцій зазначеного не врахували та не дослідили питання належної юрисдикції спору.

Згідно з частинами 1, 2 статті 3 ЦПК України: «Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Спірні правовідносини обтяжені іноземним елементом, а тому юрисдикція такого спору визначається за спеціальними правилами, закріпленими як у законах України, так і у міжнародно-правових договорах, положення яких є частиною національного законодавства України.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.

Водночас відповідно до статті 9 Конституції України, статті 19 Закону № 1906-IV, частини другої статті 3 ЦПК України якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Тож юрисдикція цього спору має визначатися насамперед не правилами національного цивільного процесу, а правилами відповідних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Під час визначення юрисдикції цього спору також підлягають застосуванню Гаазькі конвенції 1980 та 1996 років, які регулюють питання міжнародної підсудності таких спорів й визначають, органи якої держави мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи та майна дитини.

Відповідно до статті 29 Гаазької конвенції 1980 року ця Конвенція не перешкоджає будь-якій особі, установі або органу, що заявляє про порушення прав піклування або доступу відповідно до положень статей 3 або 21, прямо звернутися до судових або адміністративних органів будь-якої Договірної держави, на підставі положень цієї Конвенції або на іншій підставі.

У статті 50 Гаазької конвенції 1996 року зазначено, що ця Конвенція не впливає на застосування Гаазької конвенції 1980 року у відносинах між сторонами обох Конвенцій. Однак ніщо не перешкоджає застосуванню положень цієї Конвенції для цілей повернення дитини, яка була протиправно переміщена або утримувалася, чи для надання права на спілкування.

Тож наведене правило передбачає можливість паралельного застосування обох Гаазьких конвенцій.

Правила стосовно юрисдикції, які містяться у главі ІІ Гаазької конвенції 1996 року, створюють загальний підхід до юрисдикції, що забезпечує визначеність для сторін і може таким чином сприяти запобіганню спроб пошуку «зручного» суду.

Гаазька конвенція 1996 року доповнює і посилює Гаазьку конвенцію 1980 року, встановлюючи чіткі межі для здійснення юрисдикції, в тому числі у виключних випадках, коли у поверненні дитини відмолено або повернення не запитано. Гаазька конвенція 1996 року укріплює Гаазьку конвенцію 1980 року, підкреслюючи первинну роль органів влади Договірної держави постійного місця проживання дитини у прийняття рішень про заходи, які можуть бути необхідні для довгострокового захисту дитини.

За правилами Гаазької конвенції 1996 року держава, в якій дитина зазвичай проживала безпосередньо перед переміщенням або утримуванням, зберігає юрисдикцію відповідно до статті 5, якою дотримані певні умови відповідно до статті 7 цієї Конвенції. Стаття 7 Гаазької конвенції 1996 року встановлює форму збереження юрисдикції держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення чи утримування. Правила статті 6 Гаазької конвенції 1996 року застосовуються у випадках, коли неможливо встановити постійне місце проживання дитини.

Визначення, яке із правил підвідомчості спору підлягає застосуванню, залежить від встановлених фактичних обставин, зокрема, місця постійного проживання дитини, його зміни чи ненабуття такого місця дитиною.

З урахуванням статті 7 зазначеної Конвенції у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи держави нового звичайного місця проживання.

Стаття 5 Гаазької конвенції 1996 року містить загальне правило стосовно юрисдикції, яке полягає в тому, що заходи захисту дітей мають бути вжиті судовими або адміністративними органами держави місця постійного проживання дитини.

Поняття «місце постійного проживання» не визначене цією Конвенцією, оскільки таке місце проживання дитини має визначатися Договірними Державами в кожному конкретному випадку на підставі фактичних обставин.

Звичайне місце проживання підтверджується: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Звичайне місце проживання відповідає місцю, яке відображає певний ступінь інтеграції дитини в соціальне і сімейне середовище. З цією метою, зокрема, повинні братися до уваги тривалість, регулярність, умови і причини перебування на території держави-члена і переїзду сім`ї в цю державу, громадянство дитини, місце і умови відвідування школи, мовні знання, а також сімейні та соціальні відносини дитини в цій державі.

Отже, насамперед, у цій справі Дарницькому районному суду м. Києва необхідно вирішити питання щодо юрисдикції спору. Встановлені судом фактичні обставини з цього процесуального питання.

Згідно з матеріалами справи, з березня 2022 року відповідачка разом з їх спільною з позивачем дитиною виїхали до Федеративної Республіки Німеччини. Цей факт сторонами не оспорюється.

Позов подано у липні 2023 року - з тих підстав, що у березні 2022 року відповідачка без згоди позивача як батька дитини вивезла дитину за межі України.

Отже, суду необхідно, насамперед, з`ясувати таку фактичну обставину: чи прижилася дитина за новим місцем проживання, тобто, чи стало воно для неї новим постійним та звичайним.

На підтвердження тієї обставини, що новим постійним та звичайним місцем проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2022 року і станом на час розгляду справи судом є місто Франкфурт-на-Майні Федеративної Республіки Німеччина сторона відповідача навела такі доводи та надала докази:

1. У відзиві (подано до суду 24.10.2023, а.с. 82, 83 том 1) відповідачка зазначила, що з 2022 року вона з дитиною - ОСОБА_3 , знаходиться та проживає у місті Франкфурті-на-Майні Федеративної Республіки Німеччина, є офіційно працевлаштованою та має стабільний дохід, орендує там житло, де у дитини є власна кімната, що дає можливість у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини саме в Німеччині. До відзиву на підтвердження тієї обставини, що звичайним місцем проживання - з 2022 року і станом на час розгляду справи судом є місто Франкфурт-на-Майні Федеративної Республіки сторона відповідача додала такі докази:

1) Довідку Школи імені Георга Бюхнера (адреса Пфінгстбрунненштрассе 15-17 60486 місто Франкфурт-на-Майні), яка видана 02.12.2022 і дійсна до 31.07.2023, згідно з якою «учениця ОСОБА_4 відвідує цю школу з 06.10.2022 до, орієнтовно, 31.07.21023» (а.с. 132 том 1).

2) Довідку Школи імені Георга Бюхнера (адреса Пфінгстбрунненштрассе 15-17 60486 місто Франкфурт-на-Майні), яка видана 05.12.2022, згідно з якою « ОСОБА_4 навчається у цій школі в інтенсивному класі ІІІ з 06.10.2022 з понеділка по п`ятницю з 8.40 до 13.05 год. (а.с. 136-137 том 1).

3) Довідку про відвідування Школи імені Георга Бюхнера (адреса Пфінгстбрунненштрассе 15-17 60486 місто Франкфурт-на-Майні), яка видана 02.12.2022, згідно з якою «учениця ОСОБА_4 , місце проживання дитини - АДРЕСА_4), відвідує цю школу з 06.10.2022 до, орієнтовно, 31.07.21023 і навчається в інтенсивному класі ІІІ» (а.с. 140 том 1).

4.) Довідку Школи І ступеня № 295 Дарницького району від 06.12.2022 № 147, згідно з якою «на даний час учениця ОСОБА_3 навчається дистанційно» (а.с. 90 том 1).

5) 12 травня 2023 року Місцевим судом Франкфурта-на-Майні розглядалося клопотання ОСОБА_1 про зобов`язання повернути дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до України, або як альтернатива - передати її заявнику з метою повернення до України. За результатами розгляду клопотання у його задоволенні суд відмовив. У своєму рішенні Місцевий суд Франкфурта-на-Майні констатував, що клопотання ОСОБА_1 про повернення або передачу дитини є прийнятним, але недостатньо обґрунтованим. Заявник не може вимагати видачі та повернення дитини від відповідачки відповідно до пункту 1 статті 12 Гаазької конвенції 1980 року, оскільки існують виняткові обставини, передбачені пунктом 1 статті 13 цієї Конвенції - суд не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо це пов`язано з серйозним ризиком заподіяння фізичної або психічної шкоди дитині або іншим чином ставить дитину в нестерпне становище. Таким чином, у цьому рішенні суд установив факт проживання дитини у Федеративній Республіці Німеччині і підтвердив свою юрисдикцію щодо розгляду справи про повернення дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до України (а.с. 151-162 том 1).

Окрім того, з доданого до позову листа Державної прикордонної служби від 12.12.2022 (а.с. 22-23 том 1), та копії закордонного паспорта відповідачки (а.с. 125 том 1, додано до відзиву) суд установив, що неповнолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 28.03.2022 перетнула державний кордон України на виїзд у супроводі матері, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Факт перебування дитини з 2022 року у Федеративній Республіці Німеччині сторонами не оспорюється.

З поданих відповідачкою суду додаткових доказів (Заявки на членство про прийняття в клуб ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та розкладу навчання ОСОБА_6 в гімназії м. Франкфурт-на-Майні, школа ім. Шиллера) суд установив також ту обставину, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на 04.10.2023 навчалася в гімназії у м. Франкфурт-на-Майні, Школа ім. Шиллера, а мати - ОСОБА_7 сплачувала членські внески за це навчання (а.с. 202 - 207 том 1).

У клопотанні про долучення додаткових доказів, поданому 05.05.2025, представник відповідачки адвокат Чередніченко А.В. зазначила, що доводи позивача є безпідставними, оскільки до 31.08.2022 року кожна переміщена особа повинна обрати один з наступних варіантів дій для подальшого законного перебування на території Німеччини:

1) подати заяву на отримання посвідки на проживання відповідно до ст. 24 3акону Німеччини «Про проживання, працевлаштування та інтеграцію іноземців на федеральній території»; Посвідка на проживання є не візою, а дозволом, який зазвичай потрібний громадянам, які планують залишитися в Німеччині. Так, відповідно до § 24 Закону Німеччини «Про проживання, працевлаштування та інтеграцію іноземців на федеральній території» іноземцю, якому надано тимчасовий захист на підставі рішення Ради Європейського Союзу відповідно до Директиви 2001/55/ЄС і який заявив про своє бажання бути допущеним на федеральну територію, надається дозвіл на проживання на період, визначений Директивою. Іноземець письмово інформується зрозумілою йому мовою про права та обов?язки, пов?язані з тимчасовим захистом. Положення Листа Федерального міністерства внутрішніх справ від 14.03.2022 року свідчать, що навіть після того, як дозвіл на проживання у Німеччині було видано громадянину України відповідно до §24 Закону Німеччини «Про проживання, працевлаштування та інтеграцію іноземців на федеральній території», тобто як особі, яка отримала тимчасовий захист, немає жодних обмежень щодо зміни статусу проживання на інший. Зазначила, що на підтвердження доводів відповідачки свідчать докази про офіційне працевлаштування ОСОБА_2 , отримання стабільного доходу, наявності постійного місця проживання, де ОСОБА_8 за свої особисті кошти, орендує квартиру, сплачує кожного місяця орендну плату; влаштування доньки ОСОБА_3 до школи в м. Франкфурт-на-Майні.

З поданих 05.05.2025 відповідачкою суду додаткових доказів (подано в нотаріально засвідченому перекладі), судом установлено факт працевлаштування відповідачки у м. Франкфурт-на-Майні та факт її проживання в орендованій квартирі разом з дитиною ОСОБА_3 , а саме:

1) з довідки про подачу заяви на отримання посвідки на проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , встановлено, що ОСОБА_7 згідно зі ст. 24 Закону про перебування, трудову діяльність та інтеграцію іноземців у ФРН подала заяву на надання перебування на федеральній території. Згідно довідки перебування ОСОБА_5 вважається дозволеним та дозволено працевлаштування. Довідка видана 19.10.2022 (а.с. 188-190 том 3)

2) з довідки про подачу заяви на отримання посвідки на проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у якій зазначено, що ОСОБА_4 згідно зі ст.24 Закону про перебування, трудову діяльність та інтеграцію іноземців у ФРН подала заяву на надання перебування на федеральній території. Згідно довідки перебування ОСОБА_6 вважається дозволеним. Довідка видана 22.09.2022 (а.с. 191-193 том 3).

3) з довідки про продовження дії дозволу на тимчасове перебування ОСОБА_5 згідно зі ст.24 Закону про перебування, трудову діяльність та інтеграцію іноземців у ФРН Дозволи на тимчасове перебування, дійсні станом на 01.02.2024 року, будуть автоматично продовжені до 04.03.2025. Дозвіл на ведення трудової діяльності залишається в силі. Окрім того, Дозволи на тимчасове продовжені перебування, дійсні станом на 01.02.2025 року, будуть автоматично продовжені до 04.03.2026. Дозвіл на ведення трудової діяльності залишається в силі (а.с. 191-193 том 3).

4) з Договору оренди житлового приміщення (укладений між ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_5 та доказів сплати оренди житлового приміщення за лютий-квітень 2025 року встановлено факт проживання відповідачки в орендованій квартирі разом з дитиною, ОСОБА_3 у цей період, починаючи з 01 лютого 2023 року, термін дії оренди за договором - після 24 місяців з моменту укладення - діє на невизначений термін (пунт 1 параграфу 2 Договору) (а.с. 202-219 том 3).

5) з довідок про нарахування заробітної плати ОСОБА_2 суд установив, що Нарахування заробітної плати за 09/2022 ОСОБА_12 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 -на-Майні у період з вересня 2022 року по кінець лютого 2023 року була працевлаштована і отримувала зарплату у місті Франкфурт-на-Майні (а.с. 220-230 том 3).

У додаткових поясненнях від 02.04.2025 (а.с 154-160 том 3) представник позивача адвокат Зайцев О.В. з посиланням на відповідні докази зазначив, що сторона позивача вважає, що справа підсудна національному суду України, з огляду на те, що «місце постійного проживання дитини», встановлюється відвідуванням навчальних закладів, сімейних зв`язків та інших чинників, а саме:

- спільна донька ОСОБА_3 : є громадянкою України за народженням

- зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 , що підтверджується витягом від 26.03.2025, де і проживала до початку агресії російської федерації

- до початку агресії російської федерації відвідувала заклад охорони здоров`я «Kinder Klinik», що підтверджується випискою з медичної картки.-станом на теперішній час навчається в школі 295 (ліцей «Діалог») у 6-А класі, що підтверджується довідкою від 14.03.2025

- на території м. Києва має прабабусю ОСОБА_13 (1934 р.н) та бабусю ОСОБА_14 (1959 р.н.), які брали безпосередню участь у вихованні та спілкуванні з нею.

- Крім того є загальновідомим фактом, що тимчасовий захист для українців у Німеччині - це статус, згідно з яким надається право на легальне проживання, соцдопомогу та працевлаштування більшості українців, які перебували під тимчасовим захистом з початку агресії російської федерації. Такий статус надано до березня 2026 року. Отже, після завершення дії такого статусу, особи втратять право на легальне проживання, соц. допомогу та працевлаштування на території Німеччини та вимушені будуть повернутися на територію України.

Вважає, що постійне місце проживання дитини визначено саме на території України, перебування дитини на теперішній час на території Німеччини - це вимушений тимчасовий захід, пов`язаний з військовою агресією російської федерації.

Також просить врахувати той факт, що тимчасове перебування на території Німеччини може періодично змінюватись відповідачем на будь-яку іншу країну, що позбавить Позивача можливості звернутися за захистом свого порушеного права до суду у Німеччини.

З огляду на викладені факти, вважає, що вирішення саме національним судом України цього спору є доцільним.

У підготовчих судових засіданнях сторони підтримали кожен свою позицію.

Висновок суду та оцінка доказів щодо юрисдикції.

Надані відповідачкою докази доводять високий ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення саме у новому місці проживання дитини, яке стало для неї звичайним, і яке знаходиться у місті Франкфурті-на-Майні Федеративної Республіки Німеччина. До такого висновку суд дійшов, враховуючи, що через виїзд з України у 2022 році внаслідок військової агресії російської федерації трирічне перебування дитини разом з матір`ю, відвідування освітніх закладів, знання дитиною німецької мови на рівні А1, сформувалися міцні соціальні та сімейні відносини дитини у державі Федеративна Республіка Німеччина.

Тому Суд вважає, що доводи відповідачки є обґрунтованими та підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами, яких у сукупності достатньо для висновку, що новим постійним та звичайним новим місцем проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , упродовж трьох років, а саме - з жовтня 2022 року і станом на час подання позову, розгляду справи судом і ухвалення цього рішення - є місто Франкфурт-на-Майні Федеративної Республіки Німеччина.

Водночас доводи позивача та надані ним докази не спростовують цього висновку, оскільки:

1) реєстрація місця проживання дитини за адресою АДРЕСА_3 , що підтверджується витягом від 26.03.2025; факт відвідування дитиною закладу охорони здоров`я «Kinder Klinik», що підтверджується випискою з медичної картки; дистанційне навчання в школі 295 (ліцей «Діалог») у 6-А класі, що підтверджується довідкою від 14.03.2025 - підтвержують факт проживання дитини до початку агресії російської федерації, тобто до виїзду за межі України у 2022 році;

2) докази, що підтверджують факт наявності родинних зв`язків у дитини в Україні - проживання у місті Києві прабабусі і бабусі дитини, не спростовують наявність нових соціальних зв`язків дитини, які сформувалися за три роки її проживання у місті Франкфурті-на-Майні Федеративної Республіки Німеччина

3) доводи позивача, що постійне місце проживання дитини визначено саме на території України, перебування дитини на теперішній час на території Німеччини - це вимушений тимчасовий захід, пов`язаний з військовою агресією російської федерації, оскільки це статус, згідно з яким надається право на легальне проживання, соцдопомогу та працевлаштування більшості українців, які перебували під тимчасовим захистом з початку агресії російської федерації, і цей статус надано до березня 2026 року, і що після завершення дії такого статусу, особи втратять право на легальне проживання, соц.допомогу та працевлаштування на території Німеччини та вимушені будуть повернутися на територію України, а також думка позивача, що тимчасове перебування на території Німеччини може періодично змінюватись віповідачем на будь-яку іншу країну, що позбавить позивача можливості звернутися за захистом свого порушеного права до суду у Німеччини - не є фактами чи доказами, а є умовиводами (висновками) позивача із зазначених ним питань, тому не можуть бути покладені в основу рішення суду.

Довідка Центру додаткової освіти м. Веймар (адреса Грабен 6 D-99423 м. Веймар), яка видана 14.07.2022 і дійсна до 31.07.2023, згідно з якою ОСОБА_4 відвідує цей заклад з 11.04.2022, навчається постійно з понеділка по четвер з 09.00 до 15.00 (а.с. 134 том 1) не спростовує встановленого судом факту, що дитина ОСОБА_4 щонайменше з 06.10.2022 постійно проживає і навчається у місті Франкфурті-на-Майні.

Відповідно до частини першої статті 7 Гаазької конвенції 1996 року у разі неправомірного переміщення або утримання дитини органи Договірної Держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення або утримання, зберігають свою юрисдикцію доти, доки дитина не набуде звичайного місця проживання в іншій Державі та

а) кожна особа, установа або інший орган, які мають права опіки, не погодяться з переміщенням або утримуванням

або b) дитина не проживає в такій іншій державі протягом періоду, що становить принаймні один рік після того, як особа, установа або інший орган, які мають права опіки, дізналися або повинні були дізнатися про місце перебування дитини; не триває розгляд прохання про повернення, поданого в цей період, та дитина прижилася в новому середовищі.

Для застосування пункту «b» частини першої статті 7 Гаазької конвенції 1996 року потрібно встановити такі обставини:

1) дитина проживає в іншій державі не менше одного року після того як особа, установа або інший орган, які мають права опіки, дізналися або повинні були дізнатися про місце перебування дитини;

2) протягом цього періоду не було заявлено вимоги про повернення дитини;

3) дитина адаптувалася до нового середовища.

Ці умови частково відображають положення статті 12 Гаазької конвенції 1980 року про те, що після сплину річного терміну, судовий або адміністративний орган видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

У разі встановлення обставин у сукупності (дитини проживає в іншій державі не менше одного року після того як особа, установа або інший орган, які мають права опіки, дізналися або повинні були дізнатися про місце перебування дитини; протягом цього періоду не було заявлено вимоги про повернення дитини; дитина адаптувалася до нового середовища) за правилом пункту «b» частини першої статті 7 Гаазької конвенції 1996 року припиняється юрисдикція суду Договірної Держави попереднього звичайного місця проживання дитини з вирішення цього спору у зв`язку з набуттям нею нового постійного (звичайного для дитини) місця проживання.

У цій категорії справ юрисдикція з вирішення такого спору слідує за місцем постійного проживання дитини, а тому якщо місце постійного проживання дитини переноситься до іншої договірної держави, органи влади держави нового місця постійного проживання набувають юрисдикції щодо суті спору.

Правилами щодо юрисдикції, закріпленими у Гаазькій конвенції 1996 року, запроваджено загальний підхід до визначення юрисдикції, який забезпечує визначеність для сторін, і може, в такий спосіб, сприяти недопущенню спроб пошуку «зручного суду» через міжнародне викрадення дітей. Правило статті 5 Гаазької конвенції 1996 року визначає місце постійного проживання дитини як первинну підставу для визначення юрисдикції, сприяє зверненню батьків до влади з питань опіки, доступу/контактів і переміщення в тих Договірних Державах, де їх дитина живе, замість її вивезення до інших юрисдикцій для вирішення таких питань.

Натомість статтею 7 Гаазької конвенції 1996 року передбачено спеціальне правило стосовно юрисдикції у випадках міжнародного викрадення дітей. Органи влади Договірних Держав постійного проживання дитини безпосередньо до незаконного переміщення чи утримання зберігають юрисдикцію щодо вжиття заходів, направлених на захист особистості чи майна дитини, поки не будуть виконані певні умови. Це правило направлено на дотримання балансу між двома ідеями. По-перше, що особа, яка незаконно переміщує чи утримує дитину, не повинна користуватися перевагами зміни влади, яка має юрисдикцію з питань опіки чи доступу/контактів. По-друге, що зміна місця проживання дитини, якщо нове місце проживання збережеться, є фактором, який не може ігноруватися до такої міри, щоб позбавляти юрисдикції влади нової держави проживання на невизначений період.

Тож у разі встановлення умов, передбачених у статті 7 Гаазької конвенції 1996 року, правильним буде висновок, що юрисдикція українського суду на вирішення цього спору припинилася до звернення позивача до національного України суду з цим позовом, що матиме своїм наслідком закриття провадження в справі.

У разі неможливості встановлення судом звичайного місця проживання до спірних правовідносин підлягатимуть застосуванню правила статті 6 Гаазької конвенції 1996 року, відповідно до яких (1) для дітей-біженців та дітей, які внаслідок суспільних негараздів в їхній країні переміщені до інших держав, органи Договірної Держави, на території якої ці діти перебувають у результаті їхнього переміщення, мають юрисдикцію, передбачену в пункті 1 статті 5. (2) Положення попереднього пункту також застосовуються до дітей, чиє звичайне місце проживання не може бути встановлене.

Обставини неможливості визначення звичайного місця проживання дітей можуть включати, наприклад, часті переїзди дитини між двома і більше державами; втрату дитиною попереднього місця постійного проживання та брак достатніх підстав для набуття нового місця постійного проживання.

Заснована на цьому положенні юрисдикція суду припиняється, якщо буде встановлено, що дитина має місце проживання, де б це не було.

Суд враховує висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року в справі № 613/1185/19) і вважає, що у справі, що розглядається, звичайне (постійне) місце проживання дитини в Україні існувало до березня 2022 року, однак станом на час подання позову і розгляду справи не збереглося (відповідно до критеріїв, сформульованих у статті 7 Гаазької конвенції 1996 року), тому юрисдикція суду України для вирішення спору по суті вимог припинилася разом зі зміною звичайного місця проживання дитини.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При цьому за ч. 1 ст. 256 цього Кодексу якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Враховуючи, що, провадження у цивільній справі № 753/13059/23 підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 цього Кодексу суд роз`яснює позивачеві, що оскільки провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, він має право звернутися з цими позовними вимогами до місцевого суду у місті Франкфурті-на-Майні Федеративної Республіки Німеччина.

Керуючись нормами ч. 1, 2 ст. 3, п. 1 ч. 1, ч. 2, 3 ст. 255, ст. 353 - 354 ЦПК України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 5 Розділу ІІ Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей (Гаазької Конвенції 1996 року), суд

П О С Т А Н О В И В:

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з моменту її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Повний текст ухвали складено 09.06.2025.

Суддя В.М. Маркєлова