ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6512/25 Справа № 205/9270/24 Суддя у 1-й інстанції - Федотова В. М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
УХВАЛА

про відмову у відкритті апеляційного провадження

03 червня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Єлізаренко І.А., Макарова М.О.,

ознайомившись з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 березня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Танаджи Геннадія Геннадійовича, ОСОБА_2 про встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,

В С Т А Н О В И В:

03 травня 2025 року ОСОБА_3 подала безпосередньо до суду апеляційної інстанції через підсистему «Електронний суд» апеляційну скаргу на рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 березня 2025 року, тобто з пропуском передбаченого статтею 354 ЦПК України строку і питання про його поновлення не ставила із зазначенням поважних підстав для поновлення цього строку.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06 травня 2025 року витребувано з Новокодацького районного суду міста Дніпра цивільну справу № 205/9270/24.

20 травня 2025 року справа надійшла на адресу апеляційного суду.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без руху з наданням скаржнику десятиденного строку з дня вручення копії ухвали для звернення до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням поважних підстав для поновлення цього строку.

На виконання вказаної ухвали ОСОБА_1 подала заяву про усунення недоліків апеляційної скарги, в якій просила вважати не пропущеним строк на апеляційне оскарження судового рішення, посилаючись на те, що повний текст оскаржуваного рішення було складено судом першої інстанції 04 квітня 2025 року, а тому, подавши 03 травня 2025 року апеляційну скаргу, нею не було пропущено строк на апеляційне оскарження.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи заявника, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті апеляційного провадження слід відмовити, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Пунктом 1 частиною другою статті 354 ЦПК України встановлено, що учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Встановлено, що у рішенні Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 березня 2025 року дату складання повного судового рішення не зазначено, а тому твердження заявника про те, що повний текст оскаржуваного рішення було складено судом першої інстанції 04 квітня 2025 року, є безпідставним.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, повний текст оскаржуваного рішення надіслано судом першої інстанції для оприлюднення 09 квітня 2025 року, зареєстровано 09 квітня 2025 року, забезпечено надання загального доступу 10 квітня 2025 року.

Як вбачається з матеріалів справи, повний текст оскаржуваного рішення надійшов в особистий кабінет ЄСІТС ОСОБА_1 10 квітня 2025 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу (а.с.83).

Суд апеляційної інстанції враховує, що позивачка ОСОБА_1 має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з дня вручення їй повного рішення суду, проте у поданій заяві про усунення недоліків вона не ставить цього питання та вважає, що строк на апеляційне оскарження нею не пропущено.

Враховуючи вказані обставини, суд апеляційної інстанції позбавлений права самостійно вирішувати питання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження без відповідного клопотання заявника.

Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановлені державами членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому, складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення у справі «Дія 97» проти України від 21 жовтня 2010 року).

Отже, безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право на справедливий суд.

Одним з елементів справедливого судового розгляду є принцип правової визначеності прав і обов`язків сторін спору та неможливість безпідставного поновлення пропущеного процесуального строку для оскарження рішення суду, що набрало законної сили, лише з метою його скасування на шкоду інтересам іншого учасника процесу.

Поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду без доведеності поважності причин не забезпечувало б рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Необґрунтоване поновлення процесуальних строків на оскарження «остаточного судового рішення» є порушенням принципу res judicata (правової визначеності), про що неодноразово наголошувалося у прецедентній практиці Європейського Суду з прав людини.

ЄСПЛ у справах «Салов проти України», пункт 93, «Сутяжник» проти Росії», пункт 38 підкреслює, що відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи. Зокрема, під правовим пуризмом у практиці ЄСПЛ розуміється невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, а також строки для подання апеляційної чи касаційної скарги, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Однак, для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформовано практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Відповідно до положень частин третьої та четвертої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

На підставі викладеного, у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 березня 2025 року слід відмовити.

Керуючись ст. 357, 358 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 березня 2025 року.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.А. Єлізаренко

М.О. Макаров