_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/609/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2025 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Гниличенко М.В.

при секретарі Тіщенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, суд -

ВСТАНОВИВ:

23.10.2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України, в якому просить стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 55 100 (п`ятдесят п`ять тисяч сто) гривень компенсації моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що 28 лютого 2024 року близько 22 год. 30хв. позивач, керуючи автомобілем Hyundai Kona НОМЕР_1 , був зупинений на Привокзальній площі у м.Одеса екіпажем патрульної поліції, з приводу того, що він здійснив проїзд перехрестя вул.Старосінна на заборонений «червоний» сигнал світлофора, чим порушив п.8.7.3.еПДР, за що передбачено адміністративну відповідальність за ч.2 ст.122 КУпАП. На підтвердження правопорушення інспектор показав позивачу відеозапис з якого неможливо було встановити та ідентифікувати автомобіль позивача та колір світлофора. Проте, відносно позивача поліцейським було складено постанову серії ЕНА № 1547337 від 28.02.2024 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.22 КУпАП та накладено штраф у розмірі 510 грн., який позивач не платив.

04.03.2024 року ОСОБА_1 будучі незгодним з вказаною постановою, звернувся до Київського районного суду м.Одеси з позовом до Департаменту патрульної поліції, яким просив визнати протиправною та скасувати постанову серії ЕНА № 1547337 від 28.02.2024 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП та накладення штрафу.

У подальшому рішенням Київського районного суду м.Одеси від 30.07.2024 року було скасовано постанову серії ЕНА № 1547337 від 28.02.2024 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП та закрито справу про адміністративне правопорушення, вказане рішення апеляційною інстанцією залишено без змін.

Позивач, посилаючись на ст.16 ЦК України зазначає, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів кожної особи є відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Крім того, позивач у позові цитує норми ст.ст.1166, 1167, 1173-1176 ЦК України та в обґрунтування позову посилається на Закон України № 266/94ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», яким на підставі цього Закону у особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу та закриття справи про адміністративне правопорушення.

Позивач зазначає, що внаслідок протиправних дій працівників патрульної поліції , а саме складання 28.02.2024 року постанови про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 1547337 та незаконним притягненням до адміністративної відповідальності було грубо порушено його права, завдало сильних душевних та фізичних страждань, вплинуло на авторитет в суспільстві.

Позивач вказує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має точних критеріїв майнового виразу душевного болю, людських страждань, тому він при визначенні розміру моральної шкоди посилається на ст.13 Закону України № 266/94ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» - відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Позивач застосовує вказану формулу розрахунку, визначену ст.13 Закону України № 266/94 ВР, та приходить до висновку, що розмір моральної шкоди становить 55100 грн., яку він просить стягнути з Державного бюджету України.

При цьому посилається на постанову Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року (п.101) про те, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено законом (наприклад ст.9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом цього не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом залучається як відповідач орган Державного казначейства.

Позивач зазначає, що він не користувався послугами адвоката, оскільки має юридичну освіту, ступінь магістра права, тому вважає, що позовні вимоги повністю ним доведено та обгрунтовано, вважає, що достатньою компенсацією моральної шкоди є сума в розмірі 51000 грн., яку він просить стягнути з Державного бюджету України, задовольнивши його позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2024 року вказану справу передано судді Гниличенко М.В.

Згідно ч.2 ст.19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами позовного провадження у порядку загального або спрощеного провадження.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 06.11.2024 року провадження у справі відкрито та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, передбаченого ст.ст.274-279 ЦПК України, у судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін.

15.11.2024 року від представника відповідача Департаменту патрульної поліції Некришева Є.Анадійшло клопотання про розгляд справи у порядку загального позовного провадження, проте ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 28.01.2025 рокуу задоволенні вказаного клопотання представника відповідача Департаменту патрульної поліції було відмовлено.

Вищевказана ухвала була направлена сторонам по справі та відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства відповідачу був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву, заперечень, подання зустрічного позову або клопотання про слухання справи за відсутності учасника процесу.

Представник відповідача Департаменту патрульної поліції Некришев Є.А. через канцелярію суду надав відзив на позов, яким просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на той факт, що фактично доводи позову обґрунтовано ст.1176 ЦК України та Законом України № 266/94ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», однак Департамент патрульної поліції відповідно до Положення про Департамент патрульної поліції, затверджений Наказом Національної поліції України від 06.11.2015 року № 73 (у редакції від 05.09.2024 року № 947) та Положення про управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції від 18.11.2021 року № 2597, не є органом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність, не є органом досудового розслідування, прокуратури або судом. Тому, посилання на Закон України № 266/94ВР про порядок відшкодування шкоди, або формулу розрахунку розміру моральної шкоди, визначену цим законом, та застосовувати до вказаних обставин по справі, є недоречним.

Крім того, представник відповідача зазначає, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди на загальних підставах (ст.ст.1173,1174) має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач. Однак, дії інспектора не було визнано незаконними або протиправними жодним судовим рішенням, тому відсутній причинний зв`язок між діями інспектора та завданням моральної шкоди. До позову позивачем не надано будь-яких доказів медичного характеру, які б належним чином підтверджували завдання позивачу моральної шкоди.

Також, представник відповідача звертає увагу суду на постанову Верховного Суду від 21.10.2020 року по справі № 312/262/18, якою зазначено, що сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру та не може бути доказом заподіяння позивачу моральної шкоди. Тому, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі./а.с.26/

Представник відповідача Державної казначейської служби України Недошовенко А.О. надала до суду відзив на позовну заяву, яким просила відмовити у задоволенні позовних вимог, звернувши увагу суду, що відповідно постанові Верховного Суду від 07.09.2022 року № 641/4272/19, суд дійшов до висновку, що у спорах про стягнення з держави коштів, зокрема і про стягнення відшкодування завданої шкоди (компенсації), немає необхідності визначати відповідачем Державну казначейську службу України або її територіальний орган. Також, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді, зазвичай це орган, діями якого завдано шкоду. Крім того, зазначає, що на органи Казначейства покладено повноваження щодо безспірного списання коштів державного та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, однак це не свідчить, що такі органи мають бути учасниками по кожній судовій справі де однією з вимог є стягнення коштів з Державного бюджету України. Оскільки у даній справі підставою позову є стверджувальні порушення прав позивача з боку органів патрульної поліції, то казначейство не є належним відповідачем./а.с.55/

Також, представник відповідача звертає увагу суду на той факт, що фактично ОСОБА_1 обґрунтовуючи право на відшкодування моральної шкоди посилається на положення ст.1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року, однак ані Департамент патрульної поліції, ані його територіальні органи, не є органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність або досудове розслідування, тому норми ст.1176 ЦК України та вказаного Закону про порядок відшкодування шкоди не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Тобто, така шкода відшкодовується на загальних підставах відповідно до норм ст.ст.1173,1174 ЦК України про деліктну відповідальність органів державної влади, з обов`язковим встановленням неправомірності/протиправності рішень, дій чи бездіяльності та з обґрунтуванням розрахунку суми моральної шкоди. Однак, позивачем вказані обставини не доведено, тому вважають, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Позивачем ОСОБА_1 було надано відповідь на відзив, якою він зазначив, що позов подано ним до належних відповідачів, сам текст позовної заяви це фактично копія змісту правового обґрунтування постанови Верховного Суду від 09.06.2021 року по справі №726/837/20, де судді також посилаються на Закон № 266/94ВР про відшкодування шкоди. Також, позивач стверджує, що доводи представника відповідача, що Департамент патрульної поліції та її територіальні органи не є органами, що здійснюють досудове розслідування, є помилковими, оскільки саме досудове розслідування інспектора поліції Чибісова М.Ю. призвело до незаконного притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності. Позивач звертає увагу суду, що на підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 266/94ВР про відшкодування шкоди в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди завданої незаконним накладенням штрафу та закриттям справи про адміністративне правопорушення. Також, позивач вважає вірною формулу розрахунку суми моральної шкоди у відповідності до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року. /а.с.65/

27.01.2025 року позивач ОСОБА_1 надав до суду додаткові пояснення, якими посилаючись на ч.2,3 статті 13 Закону № 266/94ВР про відшкодування шкоди та постанову Верховного Суду від 23.10.2024 року по справі №293/174/23 зазначив, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд вирішуючи питання, має брати до уваги розмір мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, водночас визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування, пославшись на постанову Верховного Суду від 23.10.2024 року по справі № 293/174/23. /а.с.72зворот/.

25.02.2025 року позивач ОСОБА_1 надає до суду додаткові пояснення та додатком постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року по справі № 335/6977/22, зазначивши, що підставою ухвалення 30.07.2024 року рішення Київського районного суду м.Одеси по справі № 947/7623/24, яким постанова поліцейського була скасована, а справа закрита, було відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Позивач вказує, що притягнення інспектором поліції особи до адміністративної відповідальності було здійснено без будь-яких доказів, свідчить про протиправні та незаконні дії інспектора поліції, завдання моральної шкоди позивачу такими діями інспектора поліції та причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Також, позивач робить висновок про те, що оскільки протиправність у діях працівника патрульної поліції під час винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності встановлена рішенням Київського районного суду від 30.07.2024 року, то до спірних відносин застосовується Закон № 266/94-ВР при врахуванні відшкодування моральної шкоди позивачу. Позивач вказує, що за правовою природою постанова інспектора з накладення штрафу на особу, є фактично рішенням суду, а провадження у справі, яке проводить інспектор поліції відповідно до ст.ст.245, 251,268,276,279,280,283 КУпАП є досудовим розслідуванням. У подальшому позивач описує свою незгоду з визначенням правової природи протоколу поліції, що зазначена у постанові ВП ВС від 22.02.2025 року, вказуючи, що протокол поліції фактично є обвинувальним актом щодо особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, та здійснює аналіз іншої справи 2021 року, де позивача було притягнуто за ст.124 КУпАП, але у подальшому провадження по справі було закрито./а.с.105/

11.02.2025 року представник відповідача Департаменту патрульної поліції надає суду додаткові письмові пояснення, якими звертає увагу суду на правову позицію Верховного Суду від 10 квітня 2019 року по справі № 464/3789/17 та ВП ВС по справі № 180/1560/16-а від 08.04.2020 року, відповідно до яких порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки, стать та вік тощо. Крім того, звертає увагу на постанову ВП ВС від 22.01.2025 року, якою чітко зазначено, що положення Закону № 266/94-ВР не розповсюджують свою дію на Департамент патрульної поліції або його територіальні управління. У справах про відшкодування моральної шкоди позивач повинен довести, які самі дії, рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір відшкодування. На підставі викладеного, просить відмовити у задоволенні позовних вимог за відсутністю законних підстав. /а.с.120/

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином у порядку ст.ст.128, 131 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 до судового засідання з`явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представниквідповідача Департаменту патрульної поліції Некришев Є.А. до судового засідання з`явився, позовні вимоги не визнав, просив відмовити у повному обсязі.

Представник відповідача Державної казначейської служби України Недошовенко А.О. до судового засідання не з`явився, належним чином повідомлявся, надав до суду відзив, яким просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача та представника відповідача, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, але при цьому зауважує, що кожна справа є індивідуальною, різняться обставини справи, предмет та підстави позову, змінюється законодавство та судова практика, однак сторони у даній справі звертають увагу суду на численні постанови та правові висновки Верховного Суду з подібних відносин, але не завжди ці правові позиції співпадають з обставинами даної справи.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.5 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, що 28.02.2024 року інспектором взводу № 1 роти № 3 батальйону № 2 Управління патрульної поліції в Одеській області старшим лейтенантом поліції Чибісовим М.Ю. було складено постанову серії № ЕНА № 1547337 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП з приводу того, що на Т-образному перехресті вулиці Старосінної в районі Привокзальної площі з середнього ряду в напрямку вулиці Середньофонтанської заборонено їхати прямо на червоний сигнал світлофора при наявності стрілки зеленого кольору «прямо» на табличці, а от з першого або третього ряду їхати прямо можна.

04.03.2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову ЕНА №1547337 про адміністративне правопорушення від 28.02.2024 року, а провадження по справі закрити.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30.07.2024 року по справі № 947/7623/24 позовні вимоги ОСОБА_1 до Департамента патрульної поліції про скасування постанови задоволено, постанову серії ЕНА №1547337 про адміністративне правопорушення від 28.02.2024 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 скасовано, справу про адміністративне правопорушення закрито./а.с.5/

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.09.2024 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 30.07.2024 року по справі № 947/7623/24 залишено без змін./а.с.7/

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Під час розгляду справи № 947/7623/24 судом не було встановлено підстав для визнання дій або бездіяльності інспектора поліції протиправними.

У судовому засіданні позивач пояснив, що ввечері 28.02.2024 року о 22.31год. їхав на автомобілі Hyundai Kona НОМЕР_1 разом з друзями подругою та другом, та був зупинений екіпажем поліції з приводу проїзду на червоний сигнал світлофору, два інспектора по формі, представились, пояснили причину зупинки, роз`яснили права, спілкування було нормальним, позивач об`яснив свою позицію щодо дорожньої обстановки, а інспектор поліції не погодився та надав своє бачення проїзду перехрестя, позивач вказує, що після наданого огляду відеозапису з`ясувалось, що зафіксовано спілкування, автомобіль, але відсутнє сам факт проїзду перехрестя. Позивач стверджує, що ним було запропоновано роз`їхатись, оскільки не має доказів порушення правил дорожнього руху, але інспектором було складено постанову, яку він отримав та власноручно підписав, будь-яких письмових заперечень не надавав, попередивши, що буде оскаржувати постанову в суді.

Також, позивач пояснив, що розгляд адміністративної справи відбувався без надання йому правової допомоги, його клопотання про виклик адвоката задовольнили, але з самого ранку о 5 годині. З цього приводу суд зазначає, що Європейський суд з прав людини в пункті 32, справи «Максименко проти України» обґрунтував необхідність забезпечення юридичної допомоги у випадку, коли інтереси правосуддя вимагають, щоб цій особі була надана така допомога. Інтереси правосуддя вимагають забезпечення обов`язкового представництва у випадку, коли йдеться про позбавлення особи свободи. Санкція ст.122 КУпАП не передбачає застосування адміністративного арешту.

Суд вказує, що відсутність захисника при складанні оскаржуваної постанови не суперечить інтересам правосуддя, оскільки позивач реалізував право на оскарження постанови про адміністративне правопорушення, відтак подальший захист прав і свобод особи може бути забезпечено в суді при оскарженні дій та рішень суб`єкта владних повноважень.

Суд враховує той факт, що позивач має юридичну освіту, є обізнаним в галузі права, скористався своїм правом на власний розсуд і надав поліцейському усні пояснення, обґрунтувавши свою позицію, будь-яких інших письмових заяв або заперечень під час розгляду справи про адміністративне правопорушення не заявляв, копію постанови підписав та власноручно отримав.

Таким чином, слід дійти висновку, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно позивача та накладення адміністративного стягнення за ч. 2 ст. 122 КУпАП інспектор поліції діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законодавством України, що регулює порядок розгляду справ про адміністративні правопорушення щодо порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту.

Частиною 3 статті 286 КАС України передбачено вичерпний перелік дій місцевого загального суду, як адміністративного, які має право прийняти за наслідком розгляду даної категорії справ. Визнання протиправною постанови про накладення адміністративного стягнення вказаною статтею не передбачено, суд може лише скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Крім того, із пояснень позивача та представника відповідача, наданих у судовому засіданні, не встановлено будь-яких незаконних дій відповідача з приводу зупинки транспортного засобу та розгляду адміністративної справи, внаслідок якого було винесено постанову про адміністративне правопорушення, постанова прийнята уповноваженою особою, відповідає вимогам закону, стягнення накладено в межах санкції ч.2 ст.122 КУпАП.

Представник відповідача пояснив, що під час спілкування з інспектором поліції позивач не заперечував, а підтвердив факт проїзду перехрестя з середньої смуги на заборонений сигнал світлофору, та в позові до суду жодним чином не спростував факт скоєння правопорушення, запропонувавши на місце оголосити йому попередження, проте нормами ст.22 КУпАП положення про усне зауваження не розповсюджується до правопорушень, передбачених ч.2 ст.122 КУпАП.

Встановлення протиправності у діях працівника патрульної поліції саме під час розгляду справи про адміністративне правопорушення є обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди.

Відповідність постанови про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення такої постанови уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час складання постанови про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення.

У разі відповідності постанови про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час розгляду адміністративної справи всіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такої постанови.

Щодо підстав відшкодування моральної шкоди у спірних правовідносинах необхідно вказати наступне.

В силу вимог ст.ст. 12, 13, 175 ЦПК України, визначення відповідача є обов`язком позивача. Відповідачем по справі є особа, до якої звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.

Позивач визначив відповідачами по справі Департамент патрульної поліції та Державну казначейську службу України, до якої фактично позовних вимог не пред`явлено, оскільки позивачем фактично пред`явлено вимоги про відшкодування шкоди до Держави України, представником Держави України є орган, яким на його думку заподіяно шкоду Департамент патрульної поліції, тобто позивачем невірно визначено склад осіб у справі.

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.

До участі у справі залучено Державну казначейську службу України, водночас незалежно від участі у справі органу, через який вона бере участь у справі, належним відповідачем у справі є саме держава Україна. Також, залучення або незалучення до участі у спорах з державою Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення відповідача у справі, оскільки таким належним відповідачем є держава Україна. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 25 березня 2020 року № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19).

Отже, у спорах про стягнення з держави коштів, зокрема і про стягнення відшкодування завданої шкоди, немає необхідності визначати відповідачем Державну казначейську службу України або її територіальний орган. Останні зобов`язані виконати відповідне рішення суду незалежно від їхньої участі.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, тобто позивач повинен був вірно визначити відповідача - Державу в особі Департаменту патрульної поліції. Кошти на відшкодування шкоди державою, а також понесені судові витрати підлягають стягненню з Державного бюджету України.

У позовній заяві зазначено предмет позову - моральна шкода за незаконне притягнення до адміністративної відповідальності. У своїх поясненнях позивач посилався на норми ст.16, 23, 1176 ЦК України та Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР та наведено приклади судової практики. Отже, розмір моральної шкоди позивачем розраховується не на загальних підставах, а на підставі Закону № 266/94-ВР, в якому зазначено, що розмір моральної шкоди розраховується не менше ніж мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, що носить кримінальний аспект. За незаконне притягнення до адміністративної відповідальності позивач просить стягнути з Державного бюджету України 55100 грн., визначаючи розмір за формулою вищевказаного Закону.

Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Реалізуючи передбачене ст.56 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Процесуальне законодавство встановлює вимоги до змісту позовної заяви. Від якості позовної заяви, юридично правильного змісту позовних вимог, зазначення способу судового захисту залежить швидкий і ефективний розгляд справи

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст.1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.

За таких обставин питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КУпАП України, а суд загальної юрисдикції за правилами позовного провадження самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для пред`явлення позову про відшкодування моральної шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ч. 1 ст. 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ч. 1 ст. 1174 ЦК України).

Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Зокрема, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у вигляді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дій посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).

Відсутність у судовому рішенні, ухваленому за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, висновків суду про невідповідність (суперечність) дій працівників патрульної поліції вимогам закону при винесені постанови про адміністративне правопорушення не перешкоджає зверненню особи до суду з вимогами про відшкодування шкоди за очевидно протиправні чи навіть свавільні дії поліцейських.

У справах про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, його посадових осіб, позивач може доводити наявність очевидних ознак протиправності чи свавільності дій цих суб`єктів, які спричинили порушення прав, свобод або інтересів позивача.

У наведеній категорії справ суд, з огляду на підстави позову, при вирішенні питання про те, чи мали дії або бездіяльність органів влади, їх посадових осіб, які становили втручання в право особи, ознаки свавільності, повинен оцінювати: чи були передбачені законом підстави (умови) для відповідних дій працівників поліції (у контексті цієї справи), чи були вони виправданими (необхідними) та пропорційними до конкретних обставин.

Суд заслухавши у судовому засіданні пояснення позивача, представника відповідача, проаналізувавши мотивувальні частини рішення Київського районного суду м.Одеси від 30.07.2024 року та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.09.2024 року, зазначає, що вказаними рішеннями судів не встановлено наявність очевидних ознак протиправності чи свавільності дій інспекторів поліції, які спричинили порушення прав, свобод або інтересів позивача. У даному випадку втручання не було свавільним, оскільки воно відбулося згідно із законом; воно переслідувало легітимну мету і було пропорційним до цієї мети; воно є необхідним у демократичному суспільстві.

Крім того, представник відповідача пояснив, що у разі встановлення судом в рішенні або в окремій ухвалі суду неправомірних, свавільних дій представників поліції, відділ моніторингу та аналітичного забезпечення УПП на підставі судових документів проводить службове розслідування на підставі Дисциплінарного статуту Національної поліції та Порядку проведення службового розслідування, однак в даному випадку інспектори поліції до дисциплінарної відповідальності не притягувались, розгляд адміністративної справи було проведено в рамках закону, що підтвердив у своїх поясненнях і позивач.

Із постанови апеляційної інстанції вбачається, що на підтвердження правомірності оскаржуваної постанови апелянт посилався на відеозаписи з нагрудної камери поліцейських, відеозаписи з камер Безпечне місце Комунальна установа «Центр 077» та обставини підтвердження позивачем під час спілкування з інспектором факту проїзду перехрестя на заборонений сигнал світлофору, однак суд апеляційної інстанції, вирішуючи справу дійшов до висновку про відсутність належних доказів, в розумінні ст.251 КУпАП, будь-яких фактів незаконних дій поліцейських встановлено не було.

Отже при вирішенні спору про відшкодування шкоди суд може встановити протиправний характер дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції як обов`язковий елемент деліктної відповідальності за наявності ознак очевидної протиправності чи навіть свавільності таких дій.

Суд вважає, що у разі відповідності як протоколу так і по аналогії постанови про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу або постанови усіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень та за відсутності ознак свавільності таких дій, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який сам по собі підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання протоколу, або постанови.

Частиною 1 статті 1, частиною 3 статті 19, статтею 23 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що Національна поліція України (поліція) це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

З огляду на приписи Закону України "Про Національну поліцію", Закону України "Про оперативно-розшукову діяльність" патрульна поліція не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, тому на правовідносини щодо складання протоколів у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, не поширюються правила статті 1176 ЦК України та Закону N 266/94-ВР.

22.01.2025 року було прийнято постанову Великої Палати Верховного Суду по справі № 335/6977/22, із вказаної постанови суд приймає до уваги саме роз`яснення щодо питань відшкодування шкоди та суб`єктний склад заподіювачів шкоди.

Відповідно до п.92 постанови вбачається, що спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та деталізовані у Законі № 266/94-ВР. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець видокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Відповідно до п.93 постанови вбачається, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт.

Відповідно до п.98 постанови вбачається, що системне тлумачення зазначених норм свідчить про те, що особа має право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР та статті 1176 ЦК України лише за існування таких умов: шкода завдана особі визначеними у згаданих вище нормах державними органами (органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність; органами досудового розслідування; прокуратурою; судом); шкода завдана особі переліком рішень, дій чи бездіяльності посадових чи службових осіб таких органів.

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові визначила, що положення Закону № 266/94-ВР не розповсюджують свою дію на управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, та Департаменту патрульної поліції.

Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення,бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.

Суд повторно наголошує на тому, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

В інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті і така шкода відшкодовується державою на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 ЦК України).

Загальні правила відшкодування моральної шкоди, її розмірусуд повинен визначати залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має керуватися засадами розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» («Rysovskyy v. Ukraine»).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не спричинили вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть підтверджувати завдання моральної шкоди.

З огляду на загальні засади, підстави та правила доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, саме позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли, та розмір її відшкодування.

У постанові № 464/3789/17 від 10.04.2019 року Верховний Суд зазначив, що судам слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) на позивача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Проте, позивачем не було надано доказів на підтвердження обставин щодо заподіяння йому моральної шкоди неправомірними діями відповідача.

Так, позивачем не надано суду жодних медичних довідок, висновків чи інших документів, які б вважалися належними та допустимими доказами моральних страждань, душевних хвилювань, приниження його честі та гідності, що прямо чи опосередковано підтвердили б заподіяння йому душевних страждань, а отже, і заподіяння йому шкоди, розмір якої позивачем також не обґрунтований.

Сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 312/262/18 (провадження № 61-14401св19).

Суд звертає увагу на той факт, що позивачем позовну заяву було подано в жовтні 2024 року, до ухвалення правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.01.2025 року по справі № 335/6977/22, у подальшому після січня 2025 року, позивачем неодноразово подавались до суду додаткові пояснення щодо обставин справи та правового обґрунтування позову, зокрема і вказана копія постанови саме позивачем була долучена до справи, також неодноразово представником відповідача надавались додаткові пояснення, в яких відповідачем чітко було сформульовано його правову позицію щодо неможливості застосування до вказаних відносин норм ст.1176 та Закону № 266/94-ВР, надавався відзив іншого відповідача Державної казначейської служби України, яким було обґрунтовано заперечення проти позову, крім того сторони посилались на висновки постанов Верховного Суду, тобто позивач був обізнаний з усіма правовими позиціями сторін та мав можливість змінити підстави позову, розрахувати розмір моральної шкоди на загальних підставах, але до останнього судового засідання наполягав на застосуванні до вказаних обставин Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року, та вірності розрахунку розміру моральної шкоди, виходячи зі ст.13 вказаного Закону № 266/94ВР.

Слід звернути увагу, що провадження у справі про адміністративне правопорушення було закрито в судовому порядку, тим самим державою було відновлено порушене право позивача. Як вказує ЄСПЛ, визнання порушення само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду (див. п. 46 рішення ЄСПЛ від 13 липня 2006 року у справі «Сілін проти України».

Отже, провадження у справі була закрито судом у зв`язку із недостатністю в матеріалах справи доказів, а не через встановлення очевидної не відповідності постанови вимогам закону або внаслідок протиправних, незаконних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, які мають ознаки свавільності.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявних у справі доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про відмову в позові, виходячи з недоведеності позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», Законом України «Про Національну поліцію», ст.ст. 3, 19, 56 Конституції України, ст.ст. 122, 247, 251, 252, 255, 256 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст.ст. 16, 22, 23, 1167, 1173-1174 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 19, 23, 76-83, 89, 133, 141, 247, 258-259, 263-265, 352-354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення /виклику/ учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 03.06.2025 року.

Суддя М. В. Гниличенко