Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 185/12346/24

Провадження № 2/185/1758/25

04 червня 2025 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Бабія С.О., за участю секретаря судового засідання Вакули В.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання незаконним наказу про звільнення, зобов`язання звільнити працівника з роботи, стягнення вихідної допомоги, грошової компенсації за невикористані відпустки, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

18 листопада 2024 року позивач звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , який уточнив 02 лютого 2025 року, із вимогами:

визнати незаконним наказ № 114/24 від 09.07.2024 про звільнення позивача відповідачем за пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (за угодою сторін);

зобов`язати відповідача видати наказ про звільнення позивача, розірвавши трудовий договір, укладений 30.11.2020 на невизначений строк, за власним бажанням у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України з 26.08.2024;

стягнути з відповідача на користь позивача: вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку 24 916,45 грн., грошову компенсацію за невикористані відпустки при звільненні 536,66 грн.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку до дня винесення рішення суду із розрахунку середньоденної заробітної плати 383,33 грн. без утримання податків та обов`язкових зборів; моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.; судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

Позивач обґрунтовував вимоги тим, що був прийнятий на роботу до ФОП ОСОБА_2 30.11.2020 на посаду продавця хлібобулочних виробів.

09.07.2024 позивача звільнено за наказом № 114/24 за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України без його згоди, оскільки він не подавав заяви про припинення трудового договору.

Позивач стверджував, що не був ознайомлений з наказом, не отримав трудову книжку та не був повідомлений про нараховані суми при звільненні, що порушує ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 116 КЗпП України. Він також зазначив, що професія «продавець хлібобулочних виробів» відсутня в Класифікаторі професій, затвердженому наказом Держспоживстандарту від 28.07.2010 № 327, що порушує ч. 4 ст. 48 КЗпП та п. 2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом № 58 від 29.07.1993.

16.07.2024 позивач направив письмову претензію відповідачу з вимогами скасувати наказ, поновити його на роботі, внести зміни до трудової книжки, провести повний розрахунок та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. Претензія повернута 08.08.2024 через невручення, але 28.07.2024 її фотографію надіслано представнику відповідача через мобільний додаток Viber.

Відповідач видав наказ № 121/24 від 20.08.2024, яким скасував наказ № 114/24, поновив позивача на посаді продавця хлібобулочних виробів з 23.08.2024 із проведенням розрахунку за період з 09.07.2024 по 22.08.2024, виплативши середній заробіток за вимушений прогул та компенсацію за невикористані відпустки за період з 01.12.2020 по 09.07.2024.

11.09.2024 позивач отримав 30 155 грн., що включало заробітну плату за липеньсерпень 2024 (12 960,50 грн.) та компенсацію за невикористані відпустки (18 737,22 грн. після сплати податків), про що свідчить платіжна інструкція № 0152 від 11.09.2024.

Позивач вважав, що відповідач не виплатив компенсацію за невикористану відпустку за серпень 2024 (536,66 грн.) та не провів повний розрахунок, порушуючи ст. 83, 116 КЗпП України.

26.08.2024 позивач подав заяву про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, посилаючись на порушення законодавства про працю, зокрема незаконне звільнення, затримку розрахунку, невидачу трудової книжки та невнесення змін до назви професії.

Відповідач листом від 05.09.2024 відмовив позивачу, стверджуючи, що звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП вимагає судового рішення про порушення, якого немає.

Щодо моральної шкоди, позивач в уточненій заяві від 02.02.2025 збільшив вимогу з 10 000 грн. до 20 000 грн., стверджуючи, що незаконне звільнення спричинило душевні страждання, втрату нормальних життєвих зв`язків та потребу в додаткових зусиллях для організації життя. На підтвердження він надав листки непрацездатності від 12.07.2024 (з 12.07.2024 по 17.07.2024) та 26.08.2024 (з 26.08.2024 по 30.08.2024), записи в медичній карті про звернення до невропатолога 12.07.2024 через підвищений артеріальний тиск, головний біль та блювоту.

Позивач також зазначив, що поніс судові витрати: судовий збір у розмірі 4 844,80 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн.

ФОП ОСОБА_2 у відзиві від 30.01.2025, поданому через систему «Електронний суд» просив відмовити у позові, стверджуючи, що усунув порушення до судового розгляду. Він визнав, що наказ № 114/24 від 09.07.2024 був виданий помилково через відсутність згоди позивача, але працедавець самостійно скасував його наказом № 121/24 від 20.08.2024, поновив позивача з 23.08.2024 та виплатив 30 155 грн., що включало заробітну плату за липеньсерпень 2024 (12 960,50 грн) та компенсацію за невикористані відпустки (18 737,22 грн. після податків). Відповідач вважав, що ці дії усунули предмет спору.

Щодо звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП, відповідач зазначив, що заява позивача від 26.08.2024 була ним отримана 03.09.2024, тому звільнення «заднім числом» неможливе. Він стверджував, що ч. 3 ст. 38 КЗпП вимагає судового рішення про порушення, якого немає, та посилався на усунення порушень, що унеможливлює застосування цієї норми.

Щодо вихідної допомоги (24 916,45 грн.), відповідач заперечував, оскільки вона передбачена ст. 44 КЗпП лише при звільненні за ч. 3 ст. 38 КЗпП, яке не відбулося. Щодо компенсації за невикористані відпустки (536,66 грн.), він вказав, що виплатив компенсацію за період до 09.07.2024, а позивач не довів права на додаткові дні за серпень 2024. Щодо середнього заробітку за затримку розрахунку, відповідач стверджував, що розрахунок проведено, а поновлення позивача на роботі виключає застосування ст. 117 КЗпП.

Щодо моральної шкоди (20 000 грн), відповідач заперечував, посилаючись на ст. 237-1 КЗпП, яка, на його думку, вимагає судового підтвердження порушень. Він вважав, що листки непрацездатності не встановлюють зв`язок між звільненням та погіршенням здоров`я, оскільки звернення до лікаря 12.07.2024 не містить висновків про причинно-наслідковий зв`язок, а листок від 26.08.2024 виданий у день поновлення, що не свідчить про страждання. Відповідач посилався на ст. 78, 79 ЦПК України та Постанову ВС від 04.11.2020 у справі № 812/390/16.

Щодо назви професії, відповідач стверджував, що зміни внесено наказом № 89К від 02.01.2024, а трудова книжка не видана через триваючі трудові відносини між сторонами, у контексті нез`явлення позивача на роботу з 23.08.2024, що підтверджується табелем обліку робочого часу.

У судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_3 підтримали позов, наполягаючи на незаконності відмови у звільненні за ч. 3 ст. 38 КЗпП та наявності моральної шкоди. Представник відповідача ОСОБА_4 просив відмовити у позові, посилаючись на позасудове врегулювання спору та відсутність судового рішення, яке відповідно до диспозиції ч.3 ст. 38 КЗпП має підтверджувати невиконання відповідачем законодавство про працю.

Дослідивши матеріали справи і оцінивши отримані докази, допитавши свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , суд приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст.55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 з 01.12.2020 на посаді продавця хлібобулочних виробів на підставі трудового договору, укладеного 30.11.2020, що підтверджується повідомленням ГУ ДПС від 30.11.2020 та формою ОК-5.

09.07.2024 позивача було звільнено відповідачем наказом № 114/24 за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, припинення трудового договору за угодою сторін вимагає взаємної згоди працівника та роботодавця. Постанова Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 236/1286/19 (провадження № 61-797св20) зазначає: «Розглядаючи позови щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП, суди повинні з`ясувати, чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою». Позивач не подавав заяви про звільнення за угодою сторін, що підтверджує незаконність наказу № 114/24.

Проте, відповідач добровільно скасував наказ № 114/24 наказом № 121/24 від 20.08.2024, поновив позивача на посаді з 23.08.2024 та виплатив 30 155 грн., включаючи заробітну плату за липеньсерпень 2024 (12 960,50 грн) та компенсацію за невикористані відпустки (18 737,22 грн. після податків), що підтверджується платіжною інструкцією від 11.09.2024.

Свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтвердили обставини як звільнення, так і поновлення позивача на посаді.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду від 28.05.2025 було закрито провадження в цій частині на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову.

Щодо інших позовних вимог суд дійшов таких висновків.

Щодо зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Частина 3 статті 38 КЗпП України (в редакції, чинній на момент подання заяви позивача) передбачає: «Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.». Як випливає із змісту листа відповідача від 05.09.2024 та відзиву на позовну заяву, відповідач вважає, що звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП вимагає судового рішення про порушення, якого немає. Вказує, що на час розгляду справи жодного судового рішення, яким би встановлювалися будь-які факти порушення відповідачем законодавства про працю та підтвердження йоговини не винесено; іншої справи щодо можливих порушень законодавства про працю (за виключенням цієї) не розглядається.

Тобто, позиція відповідача спирається на текст норми, де фраза «що підтверджено судовим рішенням, яке набрало законної сили» розміщена після переліку всіх підстав для звільнення. Суд погоджується, що це може створювати враження, що вимога щодо наявності судового рішення є універсальною. Проте суд вважає таке тлумачення ч. 3 ст. 38 КЗпП помилковим із огляду на наступне.

Поточна редакція ч. 3 ст. 38 КЗпП діє у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання та протидії мобінгу (цькуванню)», який набрав чинності 11.12.2022.

Згідно попередньої редакції ч. 3 ст. 38 КЗпП: «Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.»

Згідно з інформацією з вебпорталу Верховної Ради України, законопроект № 5748 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії порушенню прав у сфері праці» (пізніше перейменований на «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання та протидії мобінгу (цькуванню)») був зареєстрований 12.07.2021. Як зазначено в пояснювальній записці, основною метою законопроекту є захист учасників трудових відносин від різних форм мобінгу, встановлення адміністративної відповідальності за мобінг та приведення українського законодавства у відповідність до європейських стандартів, зокрема Директиви ЄС № 2000/78/ЄС та статті 26 Європейської соціальної хартії. Законопроект вводить поняття «мобінг» до КЗпП, визначає його ознаки та встановлює механізми захисту працівників, включаючи право на звільнення за власним бажанням у разі мобінгу, підтвердженого судовим рішенням.

Відтак, зміни до частини 3 статті 38 КЗпП, внесені Законом № 5748, додали до підстав для звільнення за власним бажанням працівника випадки, коли роботодавець:

чинив мобінг (цькування) стосовно працівника;

не вживав заходів щодо припинення мобінгу,

що підтверджено судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Ця норма стала предметом спору між сторонами в контексті тлумачення, чи вимога наявності судового рішення застосовується до всіх підстав для звільнення, чи лише до мобінгу.

Суд виходить із того, що вимога судового рішення стосується лише випадків мобінгу (цькування) або невжиття заходів для його припинення, а не всіх підстав для звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП. Вказаний висновок суду ґрунтується, насамперед, на текстуальному аналізі норми: у ч. 3 ст. 38 КЗпП вимога про судове рішення згадується після переліку підстав, але в контексті, який стосується виключно мобінгу. Це підтверджується порівнянням із попередньою редакцією, де судове рішення не вимагалося (для інших підстав). Суд враховує мету законодавчих змін: закон від 11.12.2022 мав на меті посилити захист працівників від мобінгу, а не ускладнити звільнення за іншими підставами. Вимога судового рішення для мобінгу логічна, оскільки це складне явище, яке потребує об`єктивного підтвердження. Розповсюдження вимоги попереднього судового рішення для всіх підстав звільнення зробила б норму важко застосованою, оскільки працівник мав би спочатку звертатися до суду, а лише потім звільнятися, що суперечить принципам оперативного захисту трудових прав та процесуальної економії. Відтак, вимога судового рішення для мобінгу введена законодавцем для забезпечення об`єктивності, оскільки мобінг є складним соціально-психологічним явищем, яке важко довести без судового розгляду. У пояснювальній записці до законопроекту немає жодних згадок про намір запровадити судове підтвердження для інших підстав (порушення законодавства про працю чи умов договору), які регулювалися попередньою редакцією норми без такої вимоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 27.11.2024 у справі № 607/18630/22 (провадження № 61-3815св24), для висновку про наявність підстав для звільнення працівника відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України доказуванню підлягає факт існування порушень роботодавцем трудового законодавства стосовно працівника на момент подання ним такої заяви про звільнення. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 182/1207/21 (провадження № 61-2375св23)).

Судом встановлено, що на момент подання позивачем заяви про звільнення 26.08.2024 (отриманої відповідачем 03.09.2024) відповідачем було допущено порушення трудового законодавства, а саме незаконне звільнення за наказом № 114/24 від 09.07.2024.

Постанова ВС від 20.12.2023 у справі № 153/758/22 (провадження № 61-13176св22) підкреслює: «У разі якщо вказані працівником причини звільнення порушення роботодавцем трудового законодавства не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору». Відповідач не мав права відмовити у звільненні за ч. 3 ст. 38 КЗпП, оскільки позивач чітко вказав підстави порушення в заяві від 26.08.2024.

Відповідач стверджував, а позивач не заперечував, що відповідач усунув наслідки порушення трудового законодавства до подання позову позивачем (18.11.2024), скасувавши наказ, поновивши позивача та виплативши компенсацію, проте вказане не спростовує самого факту допущення відповідного порушення.

Згідно Постанови ВС від 28.05.2025 у справі № 748/25/24 розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю чи умов колективного чи трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Подання заяви про звільнення за власним бажанням відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України не звільняє працівника від обов`язку виходити на роботу та виконувати передбачені трудовим договором обов`язки. У разі невидання наказу роботодавцем, непогодження з його діями, позивач мав право звернутися до суду з відповідним позовом.

Оскільки порушення існували на 26.08.2024, вимога позивача про звільнення ч. 3 ст. 38 КЗпП є обґрунтованою. Через невидання наказу про звільнення із вказаної підстави позивач і звернувся до суду позовом про зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення з роботи позивача, розірвавши трудовий договір, укладений 30.11.2020

року на невизначений строк, за власним бажанням в зв`язку з невиконанням

роботодавцем законодавство про працю на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України

26.08.2024 року. Одночасно, у зв`язку із вирішенням спору у судовому порядку, момент розірвання трудового договору зумовлюється не визначеною позивачем датою (26.08.2024 року), а наступним винесенням відповідачем відповідного наказу у порядку виконання рішення суду, яке набрало законної сили, або у добровільному порядку до набрання судовим рішенням законної сили .

Постанова ВС від 26.04.2023 у справі № 201/8083/21 підкреслює: «Слід мати на увазі, що працівник є слабшою стороною у трудових правовідносинах. Водночас працівник має діяти добросовісно, а інтереси роботодавця враховуються».

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. (Постанови Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципу верховенства права.

Відтак, за встановлених судом обставин справи суд вважає зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення позивача на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України ефективним способом захисту прав позивача.

Щодо моральної шкоди. Позивач вимагав стягнути із відповідача 20 000 грн. моральної шкоди, стверджуючи, що незаконне звільнення спричинило душевні страждання, втрату нормальних життєвих зв`язків та потребу в додаткових зусиллях для відновлення прав. Він надав листки непрацездатності від 12.07.2024 (з 12.07.2024 по 17.07.2024) та 26.08.2024 (з 26.08.2024 по 30.08.2024), записи про звернення до невропатолога 12.07.2024 через підвищений артеріальний тиск, головний біль та блювоту.

Відповідно до частин першої, третьої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до положень пункту 22 частини 1 статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України.

Відповідно до частини першої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Частиною 2 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Статтею 237-1 Кодексу законів про працю України передбачено відшкодування роботодавцем моральної шкоди. Так, відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як роз`яснено у п. п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», позивач повинен зазначити у чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Зокрема, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя та здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Верховний Суд України у постанові від 25.04.2012 у справі № 6-23цс12 сформулював основні підходи до відшкодування моральної шкоди у разі порушення прав працівника. Так, Верховний Суд України указав, що норма статті 237-1 КЗпП України містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Норми КЗпП України не містять будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14.06.2021 у справі № 235/3191/19 констатував, що моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав із боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зав`язків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя.

У постанові від 13.01.2021 у справі № 495/2876/18 Верховним Судом наведено критерії визначення розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди згідно яких такий розмір суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд вважає позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню і вважає суму у 5000 грн. достатньою для відшкодування його моральних страждань.

У задоволенні інших вимог позивача, щодо стягнення вихідної допомоги, компенсації за невикористані відпустки та середнього заробітку за затримку розрахунку, слід відмовити, із огляду на нижченаведене.

Позивач вимагав стягнути вихідну допомогу (24 916,45 грн), компенсацію за невикористані відпустки (536,66 грн) та середній заробіток за затримку розрахунку (з розрахунку 383,33 грн/день). Суд вважає ці вимоги передчасними.

Однак право на вихідну допомогу (ст. 44 КЗпП), компенсацію за невикористані відпустки (ст. 83 КЗпП) та середній заробіток за затримку розрахунку (ст. 117 КЗпП) трудове законодавство пов`язує із юридичним фактом фактичного звільнення позивача відповідачем, який на час розгляду цієї справи ще не настав та відсутній. Щодо вихідної допомоги, ст. 44 КЗпП України передбачає її виплату при припиненні трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП. Постанова ВС від 20.12.2023 у справі № 153/758/22 уточнює: «Звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП тягне виплату вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку» (абз. 76). Оскільки фактичне звільнення ще не відбулося, вимога є передчасною. Так само, щодо компенсації за невикористані відпустки, ст. 83 КЗпП та ст. 24 Закону України «Про відпустки» зобов`язують виплатити компенсацію за всі невикористані дні при звільненні. Відповідач виплатив 18 737,22 грн (після податків) за період до 09.07.2024, що підтверджується розрахунком у додатку до наказу № 121/24. Позивач не надав доказів права на додаткові дні відпустки за серпень 2024, враховуючи його поновлення з 23.08.2024 та відсутність даних про нарахування відпустки. Вимога є передчасною, оскільки залежить від дати фактичного звільнення.

Щодо середнього заробітку за затримку розрахунку, ст. 117 КЗпП застосовується при невиплаті сум у день звільнення. Постанова ВС від 26.04.2023 у справі № 201/8083/21 зазначає: «Суд може зменшити розмір відшкодування за ст. 117 КЗпП, враховуючи принципи співмірності, справедливості та розумності» (абз. 135). У цій справі порушення усунуті виплатою 30 155 грн 11.09.2024, що покрила заробітну плату та компенсацію за відпустки до поновлення. Оскільки фактичне звільнення ще не відбулося, вимога є передчасною.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Щодо решти доводів сторін, суд виходить із того що Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень ("Проніна проти України", рішення від 18.07.2006, N 63566/00, п. 23; "Руїз Торія проти Іспанії", рішення від 09.12.1994, Серія A, N 303-A, п. 29).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати розподіляються пропорційно до задоволених позовних вимог. Позивач ОСОБА_1 понесла витрати: судовий збір у розмірі 4844,80 грн (підтверджено квитанцією) та витрати на правничу допомогу в розмірі 15 000 грн (підтверджено актом виконаних робіт від 31.01.2025, складеним адвокатом Бодровою Ю.О.). Загальна сума витрат позивача становить 19 844,80 грн. Відповідач Фізична особа-підприємець ОСОБА_8 не подав доказів понесених витрат, зокрема на правничу допомогу адвоката Бондаренка І.О., тому його витрати не враховуються.

Позивач висунув шість вимог в уточненій позовній заяві від 02 лютого 2025 року, з яких за вимогою про визнання незаконним наказу № 114/24 від 09.07.2024 провадження було закрито ухвалою Павлоградського міськрайонного суду від 28.05.2025 на підставі пункту 2 частини 1 статті 255 ЦПК України. Судовий збір за цю вимогу (1211,20 грн) підлягає поверненню позивачу з державного бюджету відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» за клопотанням особи, яка його сплатила.

Судовий збір у розмірі 4844,80 грн сплачено за чотири немайнові вимоги, які не звільнені від сплати збору (ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»): визнання наказу незаконним, зобов`язання видати наказ про звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. З огляду на викладене пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21).

Отже, позивач звільняється від сплати судового збору лише за позовні вимоги про стягнення заробітної плати невиплаченої при звільненні, проте за подання позовної заяви з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні від сплати судового збору він не звільняється.

Схожі висновки, викладені в ухвалі Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 757/56163/19-ц та від 27 березня 2024 року у справі № 577/220/23. А тому, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягала оплаті судовим збором та фактично була оплачена позивачем.

Судом задоволено дві вимоги: зобов`язання видати наказ про звільнення (повністю) та стягнення моральної шкоди (частково, на 25%).

Витрати на правничу допомогу розподіляються між усіма сімома вимогами, заявленими в первинній позовній заяві, пропорційно, що становить 15 000 грн ? 7 = 2142,86 грн на кожну вимогу. Таким чином, загальні витрати, пов`язані з вимогою про моральну шкоду, складають 3354,06 грн (1211,20 грн судовий збір + 2142,86 грн правнича допомога). Оскільки вимога задоволена на 25%, на відповідача покладається 25% цих витрат, тобто 838,52 грн (3354,06 ? 0,25), а на позивача 75%, тобто 2515,54 грн (3354,06 ? 0,75).

За вимогу про зобов`язання видати наказ про звільнення, яка задоволена в повному обсязі, судовий збір становить 1211,20 грн, а витрати на правничу допомогу 2142,86 грн, разом 3354,06 грн. Ці витрати покладаються на відповідача в повному обсязі, оскільки вимога визнана судом обґрунтованою.

За відхилені вимоги стягнення вихідної допомоги, компенсації за невикористані відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку, та відсутню в уточненій заяві від 02.02.2025 (внесення змін до назви професії) витрати за кожну вимогу складають 3354,06 грн, що включає судовий збір у розмірі 1211,20 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 2142,86 грн. Ці витрати покладаються на позивача.

Загальна сума судових витрат, що покладається на відповідача, становить: 838,52 грн за вимогу про моральну шкоду та 3354,06 грн за вимогу про зобов`язання видати наказ про звільнення, разом 4192,58 грн. На позивача покладаються витрати за відхилені вимоги та частково за моральну шкоду, разом 15 931,78 грн.

Повний текст рішення складений відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, що узгоджується з висновком, викладеним в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21), тобто датою ухвалення судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 28.05.2025, є дата складення повного судового рішення 04.06.2025.

На підставі викладеного, керуючись статтями 36, 38, 44, 47, 83, 116, 117, 237-1 КЗпП України, статтями 2, 12, 13, 7681, 141, 255, 263, 265, 354 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

Зобов`язати Фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , видати наказ про звільнення з роботи ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , розірвавши трудовий договір, укладений 30.11.2020 на невизначений строк, за власним бажанням у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , моральну шкоду в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень.

У задоволенні інших вимог відмовити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , судові витрати в розмірі 4192 (чотири тисячі сто дев`яносто дві) гривні 58 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно до ст. 354 ЦПК України.

Рішення знаходиться в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення суду складено 04 червня 2025 року.

Відомості про сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2

Відповідач: Фізична особа-підприємець ОСОБА_8 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1

Суддя С. О. Бабій