Справа № 136/1997/24
Провадження № 22-ц/801/785/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шпортун С. В.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2025 рокуСправа № 136/1997/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О.С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Ковальчука О. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за апеляційною скаргою представниці ОСОБА_2 адвокатки Юрченко В. В. на рішення Липовецького районного суду Вінницької області у складі судді Шпортун С. В. від 17 січня 2025 року,

встановив:

У жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом, за яким просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення цього позову і до досягнення дитиною повноліття.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 21 листопада 2020 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому у них народився син ОСОБА_3 , який проживає з нею та перебуває на її утримані.

Самостійно забезпечити належний рівень життя дитини, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку вона не може, розмір матеріального утримання батьком дитини сторони не погодили.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 17 січня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду першої інстанції мотивоване наявністю законодавчо закріпленого обов`язку батьків утримувати дитину до повноліття, підтвердженим фактом проживання дитини з матір`ю та відсутністю добровільної згоди щодо матеріального утримання. При визначенні розміру аліментів суд врахував вік відповідача, відсутність у нього інших аліментних зобов`язань та перешкод за станом здоров`я надавати утримання дитині. Розмір аліментів у 1/4 частці заробітку (доходу) щомісячно визнав необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

В апеляційній скарзі представниця ОСОБА_2 адвокатка Юрченко В. В., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з урахуванням уточнених вимог (редакція апеляційної скарги від 29 березня 2025 року), просила рішення суду першої інстанції від 17 січня 2025 року скасувати і постановити нове рішення про передачу справи до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги зводяться до необхідності зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), тому що ОСОБА_2 є військовослужбовцем Збройних Сил України у військовій частині, яка переведена на воєнний стан, та виконує бойові завдання, що робить неможливим брати участь у судовому процесі. Заявниця посилалася на правові позиції Верховного Суду, які підтверджують обов`язок суду зупинити провадження за таких обставин, а також на тяжке матеріальне становище через необхідність самостійно купувати речі, пальне, запчастини, та обов`язок доглядати за батьками літнього віку.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд розглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вінницький апеляційний суд ухвалою від 06 березня 2025 року залишив апеляційну скаргу представниці ОСОБА_2 адвокатки Юрченко В. В. без руху та надав строк, зокрема для уточнення вимог апеляційної скарги відповідно до повноважень суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги , з тих підстав, що в прохальній частині апеляційної скарги адвокатка Юрченко В. В. просила скасувати рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 17 січня 2025 року та ухвали нове рішення про зупинення провадження у справі. Такий виклад прохальної частини не відповідав повноваженням суду апеляційної інстанції, визначеним статтею 374 ЦПК України.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 19 березня 2025 року повторно залишено без руху та надано строк для уточнення вимог апеляційної скарги відповідно до повноважень суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду, тому що всупереч вимогам пунктів 1 5 статті 374 ЦПК України в прохальній частині уточненої апеляційної скарги адвокатка Юрченко В. В. не зазначила, яке рішення має ухвалити суд апеляційної інстанції за результатами її розгляду.

31 березня 2025 року адвокатка Юрченко В. В. подала заяву про усунення недоліків, уточнивши вимоги апеляційної скарги просила рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 17 січня 2025 року скасувати і постановити нове рішення про передачу справи до суду першої інстанції.

Проте апеляційний суд вчергове звертає увагу на те, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має повноважень повертати справу до суду першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги про необхідність зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, то апеляційний суд виходить з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша, друга статті 2 ЦПК України).

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом (пункт 10 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Вимога щодо дотримання розумного строку розгляду справи спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту, а відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

Відповідно до частин другої, третьої статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 № 2102-ІХ в Україні введено воєнний стан, який неодноразово продовжено, що діє на даний час.

Зупинення провадження у справі це врегульована законом й оформлена ухвалою суду тимчасова перерва в провадженні у справі, викликана наявністю однієї з передбачених у законі обставин, які перешкоджають розгляду справи, до моменту, коли ці обставини перестануть існувати або будуть вчинені необхідні дії. Тобто інститут зупинення судового провадження застосовується не просто у зв`язку із виникненням підстав, передбачених процесуальним законом, а обумовлюється наявністю обставин, які створюють об`єктивні перешкоди для здійснення судового розгляду.

Обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду, викликаний наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розгляду справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Необґрунтоване зупинення провадження у справі може призвести до затягування строків її розгляду й перебування учасників справи у стані невизначеності, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справи упродовж розумного строку.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності. Військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та вирішення питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, врегульовано Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі Положення № 1153/2008).

Пунктом 12 Положення № 1153/2008 визначено, що встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Результат аналізу пункту 12 Положення № 1153/2008 дає підстави зробити висновок про те, що встановлення відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом, оформлюється письмовими наказами по особовому складу.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 753/19628/17 (провадження № 61-9218св22), від 29 березня 2023 року у справі № 756/3462/20 (провадження № 61-7918св22).

Частиною першою статті 251 ЦПК України передбачено перелік обов`язкових підстав для зупинення провадження, який є вичерпним.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі, перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 2 частини першої статті 251 цього Кодексу, до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Отже процесуальний закон пов`язує необхідність зупинення провадження у справі не з наявністю воєнного стану в Україні, а з фактом перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2022 року в справі №7 53/19628/17, від 16 листопада 2022 року в справі № 753/3880/20, від 21 грудня 2022 року в справі № 456/2541/19, від 29 березня 2023 року в справі № 756/3462/20, від 04 липня 2023 року в справі № 359/7297/22, від 05 червня 2024 року в справі № 317/3364/24, від 17 липня 2024 року в справі № 439/1518/23 та від 19 грудня 2024 року в справі № 484/40/21.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 9 листопада 2022 року у справі № 753/19628/17 і від 29 березня 2023 року у справі № 756/3462/20 виснував, що для зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України необхідно надати докази перебування заявника у складі Збройних Сил України у військовій частині, яка переведена на воєнний стан і виконує бойові завдання у зоні бойових дій.

Згідно з довідкою командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 з 19 травня 2023 року по теперішній час.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до долученої до апеляційної скарги довідки військової частини НОМЕР_1 № 6/18/3/160 від 27 січня 2025 року ОСОБА_2 бере безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України.

Однак станом на час постановлення судом оскаржуваного рішення даних про те, що відповідач безпосередньо виконував бойові завдання, перебуваючи у зоні бойових дій, унаслідок чого не міг брати участь у судових засіданнях ні особисто, ні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, та не мав об`єктивної можливості висловитися особисто щодо позовних вимог немає.

Крім того Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13 березня 2025 року у справі № 557/1226/23 акцентував увагу на тому, що, вирішуючи питання про зупинення на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України провадження у справі щодо аліментів на дитину через перебування відповідача у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, переведених на воєнний стан, суд має враховувати, зокрема чи є належні докази того, що військова частина, в якій проходить службу відповідач, переведена на воєнний стан, і що він виконує бойові завдання, перебуваючи у зоні бойових дій, унаслідок чого не може брати участь у судових засіданнях ні особисто, ні у режимі відеоконференції, зокрема поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, чи користувався відповідач правничою допомогою під час судового провадження, чи мав можливість самостійно або з допомогою представника висловитися щодо позовних вимог. Не враховуючи ці обставини, обов`язкове зупинення провадження у справі щодо аліментів на утримання дитини, хоч і відповідатиме певним інтересам того відповідача, який перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан, але може шкодити захищеним інтересам дитини у передбаченому законом утриманні з боку такого відповідача. У справах, які стосуються аліментів на дитину, суд і сторони справи повинні забезпечити реалізацію найкращих інтересів дитини. Незважаючи на те, що позивачем у такій справі є один із батьків, а відповідачем інший, інтереси дитини, яка не є стороною справи, мають домінувати над інтересами кожного з її батьків.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі Конвенція)).

Отже, враховуючи вищевикладене, апеляційний суд виснує, що обов`язкове зупинення провадження у справі про стягнення аліментів на дитину хоч і відповідатиме певним інтересам відповідача, який перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан, але може зашкодити правам та інтересам дитини на утримання від відповідача. Зупинення провадження у справі порушує баланс інтересів дитини і того з батьків з ким вона проживає, з одного боку, та того з батьків хто проживає окремо від дитини, з іншого боку, і суперечить найкращим інтересам цієї дитини.

Крім того відповідач у судах як першої, так і апеляційної інстанцій користувався та продовжує користується правничою допомогою адвоката, яка висловила його позицію щодо заявлених позовних вимог.

Щодо розміру аліментів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з Актом від 28 жовтня 2024 року, виданим депутатами Липовецької міської ради, дитина ОСОБА_3 проживає без реєстрації біля матері ОСОБА_1 .

Між сторонами виник спір щодо обов`язку батьків утримувати дітей, який регулюється Сімейним кодексом України (далі СК України).

Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції, частин сьомої, восьмої статті 7 СК України, під час вирішення будь яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Частинами першою, другою статті 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

За змістом статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний і моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій або натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частини перша третя статті 181 СК України).

Оскільки ОСОБА_2 є працездатною, здоровою особою, не має інших утриманців, не надав доказів свого майнового стану, які б свідчили про неможливість сплати ним аліментів у визначеному позивачкою розмірі, або навпаки, що такий розмір є занадто великим, тобто таким, що не сприятиме гармонійному розвитку дитини, а призведе до її та / або отримувачки аліментів безпідставного збагачення, то апеляційний суд прийшов до висновку що аліменти у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, визначені судом першої інстанції, є достатніми та обґрунтованими.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що є підставами для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представниці ОСОБА_2 адвокатки Юрченко В. В. залишити без задоволення, а рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 17 січня 2025 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

О. В. Ковальчук