Справа № 201/3505/25
Провадження № 2/201/2533/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2025 року Соборний районний суд

міста Дніпра

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,

при секретарі Максимовій О.В.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Копиленко Д.І.,

представника ОСОБА_2 адвоката Бірюкової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

24 березня 2025 року до суду надійшла ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Ухвалою судді від 25 березня 2025 року було відкрито провадження у даній справі.

Разом із позовною заявою до суду надійшла заява про забезпечення позову, яку було задоволено судом, та ухвалою від 25 березня 2025 року вжито заходи забезпечення позову шляхом:

« - заборони ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) та будь-яким іншим особам, у тому числі суб?єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які дії щодо відчуження, у тому числі шляхом укладення договору купівлі-продажу, дарування, міни, іпотеки, передачі в оренду, поділу об?єкту, тощо, вчиняти будь-які дії, що пов?язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно, а саме, житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер нерухомого майна: 14).

- заборони ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) та будь-яким іншим особам, у тому числі суб?єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які дії щодо відчуження, у тому числі шляхом укладення договору купівлі-продажу, дарування, міни, іпотеки, передачі в оренду, поділу об?єкту, тощо, вчиняти будь-які дії, що пов?язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно, а саме, земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер нерухомого майна: 14)».

Ухвалою суду від 28 березня 2025 року було виправлено описку щодо неправильного написання в ухвалі про забезпечення позову від 25 березня 2025 року по-батькові відповідачки ОСОБА_1 - вірно зазначено по-батькові відповідачки ОСОБА_1 « ОСОБА_5 » замість невірного « ОСОБА_6 ».

09 квітня 2025 року до суду надійшла заява ОСОБА_2 , який діяв через свого представника адвоката Бірюкову Олену Миколаївну, про вступ у справу в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору (а.с.35), а 14 квітня 2025 року від нього ж заява про клопотання заходів забезпечення позову (а.с.69).

При цьому заявник послався на те, що майно, стосовно якого вжито заходи забезпечення позову, належить йому, та він набув право власності на це майно на підставі дійсного та законного договору купівлі-продажу № 6 від 28.09.2018, щодо житлового будинку 168,6 кв.м. та земельної ділянки 0,1500 га, кадастровий номер - :05:007:0319 укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 у простій письмовій формі, посвідченого товарною біржею "Січеславська, Правова".

Дійсність та законність цього договору перевірялася у справі справа 175/3609/20.

Так, Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області рішенням від 05 травня 2021 року, яке було залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 грудня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_7 (колишнього чоловіка ОСОБА_1 ) щодо визнання даного договору нікчемним і витребування майна відмовив. 11.10.2023 Верховний суд виніс Постанову, якою касаційну скаргу ОСОБА_7 залишено без задоволення. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 грудня 2021 року залишено без змін. Крім того, Верховний суд в Постанові від 11.10.2023 визнав дії ОСОБА_7 недобросовісними.

Паралельно зі своїм колишнім чоловіком ( ОСОБА_7 ) у січні 2022 року ОСОБА_1 (попереднє прізвище ОСОБА_8 ) звернулася до суду з аналогічним позовом до ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Перфілова О. А., Комунальне підприємство «Реєстрації нерухомості», ОСОБА_9 , Товарна біржа «Січеславська Правова», про встановлення нікчемності правочинів, застосування наслідків недійсності правочинів, витребування майна з чужого незаконного володіння (справа №175/144/19).

10 квітня 2024 року рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська позов ОСОБА_1 задоволено частково. Витребувано в ОСОБА_2 нерухоме майно з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 14, об`єкт нерухомого майна земельна ділянка з кадастровим номером :05:007:0319, опис об`єкта площа (га) 0,15, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель i споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 . Також витребувано в ОСОБА_2 нерухоме майно з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 14, об`єкт нерухомого майна житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості, загальна площа (кв. м): 168,6, житлова площа (кв. м) 58,6, матеріали стін газобетон, опис: житловий будинок літ. А-1 з підвалом літ. під А-1, терасою літ. а-1, ґанком літ. а, входом у підвал літ. а1; спорудами № 1-4, літ. І (огорожі, замощення), за адресою: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1

27 серпня 2024 року постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2024 року та додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2024 року залишено без змін.

Проте, 26 лютого 2025 року Верховний Суд виніс постанову якою Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Бірюкової Олени Миколаївни задовольнити частково. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2024 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 серпня 2024 року в частині витребування майна та додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2024 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ОСОБА_1 ніколи не була власницею спірного майна, та вчинила запис щодо реєстрації за нею права власності на нерухоме майно на підставі правовстановлюючого документу, яким визначено рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2024 року у справі №175/144/19, яке в подальшому, як зазначено вище, - скасовано.

Крім того, у заяві про вступ у справу в якості третьої особи що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 зазначив, що дане майно не є предметом спору між сторонами, однак внаслідок ухваленого рішення про накладення заборони на використання та реалізацію майна, права ОСОБА_2 як власника цього майна, - порушено, оскільки заборона обмежує його право користування, володіння, розпорядження належним йому майном і вчинення реєстраційних дій щодо скасування запису про право власності на ОСОБА_10 , яке не відповідає дійсності.

Також заявник звернув увагу суду на те, що даний позов може бути штучно створений з метою уникнення відповідальності ОСОБА_1 за грошовим зобов`язанням перед ОСОБА_2 , та вона діє недобросовісно. При цьому заявник поставив до відома суд, що існує декілька справ (цивільних спорів) між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 :

1.Справа №175/144/19 Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська (оскарження ОСОБА_1 чинності договору купівлі продажу спірного майна на ОСОБА_2 ). Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28.02.2019 у цій справі накладено арешт на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 шляхом заборони будь-яким особам у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії щодо відчуження, у тому числі шляхом укладення договору купівлі-продажу, дарування, міни, іпотеки, передачу в оренду, тощо, вчиняти будь-які дії, що пов`язані із державною реєстрацією речових прав (зокрема, внесення, зміну та скасування) щодо нерухомого майна: земельної ділянки, кадастровий номер - :05:007:0319, площею 0.15 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 14; житлового будинку, загальною площею (кв.м): 168,6, житловою площею (кв.м): 58.6, матеріали стін: газобетон, опис: житловий будинок літ. А-1 з підвалом літ. під А-1, терасою літ. а-1, ґанком літ. а, входом в підвал літ. а1; споруди №1-4, літ. І (огорожі, замощення), за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 14.

2.У Дніпропетровському районному суді Дніпропетровської області розглядається справа № 202/2918/24. Предмет позову у цій справі: ОСОБА_2 звернувся до подружжя ОСОБА_7 і ОСОБА_11 з позовною заявою про стягнення коштів та зарахування боргу за рахунок вартості нерухомості, що передана в забезпечення виконання зобов`язання.

3.У Дніпропетровському районному суді Дніпропетровської області 30 квітня 2024 року відкрито провадження у справі №202/2918/24. Справа розглядається по суті вимог: у 2018 роках між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 та його вже колишньою дружиною ОСОБА_12 склалися цивільно-правові правовідносини з позики грошових коштів з одночасним забезпеченням виконання цього зобов`язання через передачу майна Боржника у «довірчу власність» Позикодавцю. ОСОБА_7 та ОСОБА_12 потрібні були грошові кошти для врегулювання власних сімейних відносин та викупу ОСОБА_7 у ОСОБА_12 майна з сімейного бізнесу, який підлягав розподілу між подружжям. В отриманні ОСОБА_7 позики була також зацікавлена ОСОБА_12 , бо саме у такий спосіб вони вирішували власні проблеми щодо поділу спільного майна подружжя. Між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 була досягнута домовленість за якою ОСОБА_2 надасть ОСОБА_7 грошові кошти у значній сумі, а забезпеченням повернення позики буде передача у власність ОСОБА_2 нерухомого майна, що належало на праві власності ОСОБА_7 . Передача у власність майна була здійснена за згодою другого подружжя. Передана у власність позикодавця нерухомість стала забезпеченням зобов`язання ОСОБА_7 за договором позики. Запозичені кошти були використані в інтересах сім`ї ОСОБА_13 . Маючі попередні домовленості, сторони спочатку уклади договір купівлі продажу нерухомого майна, а потім була надана грошова позика, яка була оформлена нотаріально посвідченим договором, в якому і було зазначено про обраний спосіб забезпечення виконання зобов`язання (довірча власність) і передбачені способи розпорядження майном з метою погашення можливого боргу за зобов`язанням позики. 11.09.2024 року по справі 202/2918/24 Дніпровським районним судом Дніпропетровської області за клопотанням ОСОБА_2 було винесено ухвалу про забезпечення позову. Суд наклав арешт на спірне майно шляхом встановлення заборони на відчуження та на вчинення будь яких реєстраційних дій.

Тобто, ОСОБА_1 достовірно знає про дані спори і те, що майно належить на праві власності ОСОБА_2 , так як передано ОСОБА_2 у власність на підставі нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 .

Так як ОСОБА_1 змогла зареєструвати право власності на своє ім`я на підставі незаконного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2024 року у справі № 175/144/19, а 26 лютого 2025 року Верховний Суд виніс постанову, якою це судове рішення скасував, то вона у зговорі з позивачем штучно моделює позови в надії зберегти майно за собою.

Про зговір з позивачем свідчить той факт, що сторони недобросовісно використали так звану «позовну карусель»:

Однотипний позов було подано ОСОБА_3 до ОСОБА_1 і ОСОБА_4 в три суди з заявою про забезпечення позову до різних судових установ:

1.Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська справа №201/3505/25 від 24.03.25 (суддя Федоріщев С.С.), позивач ОСОБА_3 , відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості;

2.Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська справа №932/2874/25 від 21.03.25 (суддя Потоцька С.С.), позивач ОСОБА_3 , відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості;

3.Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська справа №932/3093/25 від 24.03.25 (суддя Куцевол В.В.), позивач ОСОБА_3 , відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

При цьому, 24.03.2025 суддя Потоцька С.С. відмовила в задоволені заяви про забезпечення позову, а суддя Куцевол В.В. ще не встиг розглянути заяву.

Дані позови подавалися одночасно з метою, щоб хоч хтось з суддів виніс ухвалу про забезпечення позову. Таким чином ОСОБА_1 зможе без відома власника ОСОБА_2 (який наразі не може поновити реєстраційний запис про право власності у зв`язку з винесеними ухвалами про заборону реєстраційних дій) передати спірне майно на позивача - ОСОБА_3 .

Крім того, кредитор ОСОБА_3 , який надав значну суму ОСОБА_1 , сам є в реєстрі боржників по 10 виконавчим провадженням, що викликає сумнів у реальній його спроможності надати значні кошти.

28 квітня 2025 року, з метою перевірки вищезгаданих фактів, викладених у заяві ОСОБА_2 , який діяв через свого представника адвоката Бірюкову Олену Миколаївну, про вступ у справу в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору та у клопотанні про скасування заходів забезпечення позову, судом досліджено Єдиний державний реєстр судових рішень. Крім того, судом зроблено запит до Шевченківського районного суду м. Дніпра щодо отримання копії позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та копії договору позики, за яким ця заборгованість утворилася та відкрито провадження у справі №932/3092/25 (суддя Куцевол В.В.) для перевірки їх тотожності із позовом та договором у справі, що розглядається (справа № 201/3505/25). Відповідь надійшла 22.05.2025.

02 червня 2025 року від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_9 , надійшло заперечення проти задоволення заяви ОСОБА_2 , який діє через свого представника адвоката Бірюкову Олену Миколаївну, про вступ у справу в якості третьої особи що не заявляє самостійних вимог на предмет спору і скасування заходів забезпечення позову, та зазначив наступне.

В справі №175/4139/18 встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_14 померла. Спадкоємицею померлої, а отже правонаступником всіх прав та обов`язків після смерті ОСОБА_14 , є її дочка ОСОБА_1 .

В цій же справі (№175/4139/18) колишній чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_7 оскаржив договори купівлі-продажу, укладені 7 вересня 2018 року з ОСОБА_14 . Дніпровський апеляційний суд 24.03.2021 року ухвалив постанову про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 , а Верховний Суд постановою від 01.06.2022 р. залишив без змін постанову Дніпровського апеляційного суду.

Таким чином, ОСОБА_1 є особистим власником житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , в якості єдиної спадкоємиці після смерті її матері ОСОБА_14 .

Крім того, ОСОБА_2 посилається на те, що він набув права власності щодо цього нерухомого майна на підставі договору купівлі-продажу №6 від 28.09.2018, укладеного з ОСОБА_7 (колишній чоловік ОСОБА_1 ). Перед цим він надав ОСОБА_7 грошові кошти у значній сумі, а забезпеченням повернення позики була передача у власність ОСОБА_2 нерухомого майна, що належала на праві власності ОСОБА_7 . Втім, на момент виникнення договірних відносин (28.09.2018 р.) між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 власником цього нерухомого майна була саме ОСОБА_14 , а не ОСОБА_7 , що встановлено Верховним Судом постановою від 01 червня 2022 року в справі № 175/4139/18.

ОСОБА_2 в поданій заяві уточнює, що даний позов може бути штучно створений з метою уникнення відповідальності ОСОБА_1 за грошовим зобов`язанням перед ОСОБА_2 , проте доказів наявності будь-яких правовідношень (в тому числі, боргових зобов`язань) ОСОБА_1 із ним, заявником не надано.

З огляду на те, що нерухоме майно, забезпечене у даній справі, є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , оскільки набуте в порядку спадкування після смерті її матері, а не спільною сумісною з ОСОБА_7 , то ОСОБА_2 не може мати, як він вказує, «власні інтереси щодо майна на яке на підставі ухвали суду накладено заборони» через наявність боргу ОСОБА_7 перед ним.

Також зазначив, що боргові зобов`язання ОСОБА_13 перед ОСОБА_15 виникли 02.10.2018 р., на той момент власником спірного нерухомого майна була ОСОБА_14 (встановлено постановою ВСУ від 01 червня 2022 року в справі № 175/4139/18).

Відчуження зазначеного у цій заяві майна ОСОБА_7 дійсно відбулось 07 вересня 2018 року ОСОБА_14 , про що свідчить укладений договір купівлі-продажу житлового будинку за реєстровим №3337 та договір купівлі-продажу земельної ділянки за реєстровим №3343. Саме під час посвідчення цих договорів приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловій Олені Анатоліївні ОСОБА_7 була надана заява ОСОБА_12 про згоду на укладення договорів, це підтверджується печаткою у правому нижньому куті оригіналу даної заяви з написом Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Перфілова О.А. дата 07.09.2018 індекс 657/02-01

Вказані правочини визнано Верховним Судом у справі №175/4139/18 дійсними та такими, що укладені продавцем ( ОСОБА_7 ) свідомо і добровільно. Договори купівлі-продажу спірного нерухомого майна між ОСОБА_7 та ОСОБА_14 від 07 вересня 2018 року є чинними досі, що підтверджується постановою ВСУ від 01.06.2022 р. у справі № 175/4139/18.

Зважаючи на те, що заява про згоду подружжя ОСОБА_12 від 3.09.2018 р. в оригіналі залишилась 7.09.2018 р. при посвідченні договору купівлі-продажу житлового будинку за реєстровим №3337 та договору купівлі-продажу земельної ділянки за реєстровим №3343 у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Перфілової О. А., то саме ця згода не могла бути використана 28 вересня 2018 року для укладення договору купівлі продажу майна з ОСОБА_2 .

Повторної згоди ОСОБА_7 на відчуження спірного домоволодіння ОСОБА_2 . ОСОБА_1 не надавала. Заява про згоду подружжя від 03.09.2018 року одна, і не передбачає повторного використання. Очевидно, що згода подружжя на укладання тих договорів, що виникли пізніше, відсутня.

Отже, це ОСОБА_7 повинен у повній мірі нести особисту юридичну та матеріальну відповідальність перед ОСОБА_2 , і це підтверджується висновками у судовій справі №175/3609/20. Та, знову ж таки, їх боргові відносини не стосуються предмету даної справи.

02 червня 2025 року в судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Бірюкова Олена Миколаївна підтримала заяву про вступ у справу в якості третьої особи що не заявляє самостійних вимог на предмет спору та наполягала на скасуванні заходів забезпечення позову.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Копиленко Д.І. в питанні залучення ОСОБА_2 до участі у розгляді справи як третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору та скасування заходів забезпечення позову покладалася на розсуд суду.

Інші учасники розгляду справи до суду не з`явилися, ніяких заяв та клопотань не надіслали, від адвоката Лихопьок Дениса Павловича до суду надійшла заява про припинення його повноважень на представництво інтересів ОСОБА_1 .

Вислухавши учасників провадження та дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 53 ЦПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Відповідно до ч.3 ст. 53 ЦПК України, якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Відповідно до ч.4 ст. 53 ЦПК України, у заявах про залучення третіх осіб і в заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

В даному випадку, предметом позову у справі, що розглядається (№201/3505/25), є стягнення заборгованості, тобто, виключно грошові зобов`язання, що виникли з договору позики від 16.09.2024, укладеного між сторонами ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_4 (позичальник), а також договору поруки від 16.09.2024, за яким ОСОБА_1 (поручитель) поручилася перед ОСОБА_3 (позикодавець) за виконання ОСОБА_4 (позичальник) взятих на себе зобов`язань за цим договором позики, та за яким, відповідно до п.2.6., надала в заставу належне їй майно: житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .

Належність зазначеного домоволодіння ОСОБА_1 підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №393650787 від 05.09.2024, копію якого додано позивачем до його позовної заяви (а.с.6). Після отримання заяви про скасування заходів забезпечення позову від ОСОБА_2 , дану інформацію перевірено судом, та вона знайшла своє підтвердження у витягу з Державного реєстру речових прав №424311055 від 28.04.2025 (а.с.151-152).

Отже, позовні вимоги у даній справі не стосуються права власності або прав на предмет забезпечення виконання зобов`язання. Питання звернення стягнення на заставне майно у даному спорі теж не вирішується.

ОСОБА_2 не є стороною зазначених договорів, його права чи обов`язки цими договорами не визначаються, а його посилання на наявність іншої судової справи №175/144/19, що розглядається в Індустріальному районному суді м. Дніпропетровська щодо спору про право власності на вказане нерухоме майно, не має правового значення для вирішення спору у справі №201/3505/25. Наявність паралельного спору про право власності на предмет застави не є підставою для залучення особи як третьої у справі про грошове стягнення, де спір про право на майно не розглядається.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду у постанові від 18.08.2021 у справі №572/3632/15-ц, відповідно до якого інститут третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, зумовлений, перш за все, необхідністю забезпечити можливість здійснення відповідними суб`єктами права регресу. Якщо в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно третьої особи або третя особа може пред`явити вимоги до особи, така сторона зобов`язана сповістити цю особу про відкриття провадження у справі і подати до суду заяву про залучення її до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.

В даному випадку заявником не наведено жодних підстав, за яких, у випадку ухвалення рішення по справі, у нього до сторін, або навпаки у сторін до нього може виникнути право регресу.

Отже, вимоги у справі, що розглядається (№201/3505/25), не порушують прав чи охоронюваних законом інтересів ОСОБА_2 , а тому відсутні підстави, передбачені статтею 53 Цивільного процесуального кодексу України для його вступу у справу в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, у зв`язку з чим відповідна заява є такою, що не підлягає задоволенню.

Водночас, з наявних у справі доказів випливає, що ОСОБА_3 , окрім Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (нині Соборний районний суд м. Дніпра), дійсно подав ще два аналогічних позови до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська (нині Шевченківський районний суд м. Дніпра), згаданих вище.

При цьому, співставленням позовної заяви у справі №932/3093/25 від 24.03.25. (Шевченківський районний суд м. Дніпра, суддя Куцевол В.В.), із якою ОСОБА_3 звернувся до цього суду та договору позики від 16.09.2024, укладеного між ним як позикодавцем та ОСОБА_4 як позичальником, з позовною заявою та договором позики у справі що розглядається (№201/3505/25), можна дійти висновку, що вони фактично тотожні.

Відмінність цього договору, копію якого додано до позову у справі що розглядається (№201/3505/25), полягає лише у наявності в ньому п.3.8., відповідно до якого повернення боргу має бути здійснено в місті Дніпро, за адресою: АДРЕСА_3 , на яку розповсюджується юрисдикція Соборного районного суду м. Дніпра, який на момент подачі позову мав назву Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Згідно із частиною восьмою статті 28 ЦПК України, якою врегульовано питання підсудності справ за вибором позивача, позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Враховуючи те, що розгляд справ за місцем виконання договору має альтернативну підсудність, коли позивач, при зверненні до суду має право обирати між частиною першою статті 27 ЦПК України та частиною восьмою статті 28 ЦПК України, подання ОСОБА_3 позову за місцем виконання зазначеного договору до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (нині Соборного районного суду м. Дніпра) узгоджується із правилами визначення територіальної підсудності справи, що розглядається (№201/3505/25).

До схожого правового висновку дійшов Верховний Суд в своїй постанові від 17.02.2021 у справі №522/4350/17.

Водночас, з аналізу змісту зазначених позовів та доданих до них документів, зокрема, договору позики від 16.09.2024, укладеного між ОСОБА_3 як позикодавцем і ОСОБА_4 як позичальником, а також розписки про отримання коштів останнім, випливає, що це один й той самий правочин. Опосередковано це підтвердила у судовому засіданні й представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Копиленко Д.І., яка повідомила суду, що її довірителька розповідала їй про укладення нею одного договору поруки за ОСОБА_4 , та це відбулося 16.09.2024 у день, коли останній запозичив 100 тис. доларів США у ОСОБА_3 .

Надаючи оцінку встановленим фактам, суд бере до уваги таке:

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право на справедливий судовий розгляд, в якому право доступу, тобто право порушити провадження у цивільній справі в суді, є одним із аспектів поряд з організаційними та процесуальними гарантіями (рішення Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) від 21.02.1975 у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom), заява № 4451/70, § 36). Проте наведене право не є абсолютним та може підлягати обмеженням (рішення ЄСПЛ від 17.01.2012 у справі «Станев проти Болгарії [ВП]» (Stanev v. Bulgaria [GC]), заява № 36760/06, § 230).

На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами (Постанова ВС від 18.10.2021 у справі № 299/3611/19 (провадження № 61-9218св21)).

Відповідно до положень ч.1 ст.44 Цивільного процесуального кодексу України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Під зловживанням процесуальними правами слід розуміти особливу форму цивільного процесуального правопорушення, тобто умисні недобросовісні дії учасників цивільного процесу, що супроводжуються порушенням умов здійснення суб`єктивних процесуальних прав і здійснювані лише з видимістю реалізації таких прав, пов`язані з обманом відносно відомих обставин справи, в цілях обмеження можливості реалізації або порушення прав інших осіб, що беруть участь в справі, а також в цілях того, що перешкодило діяльності суду по правильному і своєчасному розгляду і вирішенню цивільної справи, - що породжує застосування заходів цивільного процесуального примусу.

Основна ознака зловживання процесуальними правами полягає в тому, що дії, які її складають, вчиняються на зовні законній юридичній підставі. Механізм зловживання процесуальними правами полягає в тому, що особа, яка бажає мати певний юридичний результат, вчиняє процесуальні дії (бездіяльність), зовні «схожі» на ті юридичні факти, з якими пов`язується настання необхідного результату. Такі дії, однак, мають повністю штучний характер, подібно тому, як удавана угода у цивільному праві вчиняється лише для цілей прикриття іншої угоди.

За вимог п.2 ч.2 ст.44 Цивільного процесуального кодексу України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.

Згідно з ч.3 ст.44 Цивільного процесуального кодексу України якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

В даному випадку, позивач, в порушення зазначених вимог, вдався до подання декількох тотожних позовів, та ще й до різних судів, що має ознаки маніпуляції та недобросовісної процесуальної поведінки. Зазначене у свій сукупності вказує на зловживання ним своїми процесуальними права, у зв`язку з чим, суд доходить до висновку про необхідність залишення його позову до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості без розгляду через зловживання позивачем процесуальними правами.

Відповідно до ч.ч.9,10 ст.158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Враховуючи наслідки розгляду справи, суд доходить також до висновку про необхідність скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою суду від 25 березня 2025 року у даній справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 27, 28, 44, 53, 158, 258-260 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_2 про вступ у справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в якості третьої особи що не заявляє самостійних вимог на предмет спору відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишити без розгляду.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 25 березня 2025 року, якою до набрання законної сили рішенням у цивільній справі №201/3505/25 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, вжито заходи забезпечення позову шляхом:

- заборони ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) та будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які дії щодо відчуження, у тому числі шляхом укладення договору купівлі-продажу, дарування, міни, іпотеки, передачі в оренду, поділу об`єкту, тощо, вчиняти будь-які дії, що пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно, а саме, житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер нерухомого майна: 14);

- заборони ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) та будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які дії щодо відчуження, у тому числі шляхом укладення договору купівлі-продажу, дарування, міни, іпотеки, передачі в оренду, поділу об`єкту, тощо, вчиняти будь-які дії, що пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно, а саме, земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер нерухомого майна: 14), скасувати.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя С.С. Федоріщев