КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 367/4134/20

19 травня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Котар Світлани Володимирівни на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Шестопалової Я.В., у цивільній справіза позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Нельзін Максим Сергійович про визнання договору дарування удаваним, визнання нежитлового приміщення спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Нельзін Максим Сергійович про визнання договору дарування удаваним, визнання нежитлового приміщення спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що він, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, шлюб зареєстровано 11 листопада 2011 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Бердянську Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 709.

Від шлюбу спільних дітей не мають.

Після реєстрації шлюбу деякий час мешкали в м. Бердянськ Запорізької області, в подальшому подружжям було прийнято рішення переїхати мешкати до м. Ірпінь Київської області.

З метою придбання власного житла для проживання сім`ї в м. Ірпінь Київської області, він ІНФОРМАЦІЯ_1 продав свою квартиру в м. Бердянськ Запорізької області, яка належала йому на праві приватної власності, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири ВРС №655859 від 05 червня 2012 року. За продаж своєї квартири він отримав 290 000,00 гривента 06 жовтня 2012 року між ОСОБА_5 , як продавцем, та ним, його дружиною ОСОБА_6 ою ОСОБА_7 ою, як покупцями, укладено попередній договір купівлі-продажу частини житлового будинку, а саме нежитлового приміщення №В2, загальною площею 54 кв.м, що знаходиться на цокольному поверсі в житловому будинку, за адресою: АДРЕСА_1 . Здача об`єкту повинна була відбутися в кінці ІІІ кварталу 2012 року і тоді повинен був укладений основний договір купівлі-продажу приміщення.

Позивач зазначав, що вдень підписання попереднього договору він сплатив Писанці ОСОБА_8 у грошові кошти в розмірі 203 829,00 гривен, що еквівалентно на момент підписання договору сумі 25 102 доларів США. Але будівництво будинку затягнулося і ОСОБА_9 отримав право власності на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 лише 13березня 2014 року, однак іпісля отримання права власності на вищезазначене нежитлове приміщення ОСОБА_10 а ОСОБА_11 ухилявся від підписання основного договору купівлі-продажу нежитлового приміщення.

З серпня 2014 року він, ОСОБА_4 , разом з дружиною стали мешкати за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою №252 від 02.06.2020 року, виданою головою правління ОСББ «ДОБРОРАД» Цихмейструк О.В.

У листопаді 2019 року йому випадково стало відомо, що його дружина ОСОБА_2 за договором дарування від 21 червня 2017 року отримала в дар від ОСОБА_3 нежитлове приміщення АДРЕСА_3 . Вказаний договір 21 червня 2017 року посвідчено приватним нотаріусом Ірпінського міської нотаріального округу Нельзіним М.С. та зареєстровано в реєстрі за №3406.

Договір дарування нежитлового приміщення позивач вважав удаваним правочином, таким, що укладений з метою приховання договору купівлі-продажу, щоб в подальшому уникнути сплати більш високої ставки державного мита.

Позивач вказував, що ОСОБА_3 є сторонньою людиною для ОСОБА_6 и ОСОБА_7 и і до укладення договору сторони між собою ніяких стосунків не підтримували. До того ж, ОСОБА_3 мав намір продати нежитлове приміщення, що підтверджується укладеним попереднім договором від 06 жовтня 2012 року, та за яке він отримав 25 102 доларів США.

Позивач вважав, що укладений 21червня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 договір дарування нежитлового приміщення по адресу: АДРЕСА_2 був спрямований на приховання іншої угоди - договору купівлі-продажу нежитлового приміщення на його користь та ОСОБА_6 и ОСОБА_12 .

Посилаючись на те, що його право на частку у спільному майні подружжя порушено, оскільки колишня дружина не бажає врегулювати спір добровільно, позивач ОСОБА_4 просив суд:

визнати договір дарування нежитлового приміщення АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нельзіним М.С. 21.06.2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 3406, удаваним правочином;

визнати нежитлове приміщення АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 ідеальній частині нежитлового приміщення АДРЕСА_3 ;

стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 07 березня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Нельзін Максим Сергійович про визнання договору дарування удаваним, визнання нежитлового приміщення спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, відмовлено.

Скасовано заборонену відчуження 1/2 частини нежитлового будинку з реєстраційним номером 109, загальною площею 49,1 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на підставі договору дарування нежитлового приміщення від 21.06.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіним М.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 3406, накладену ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 07.08.2020 року по справі № 367/4134/20 за позовом ОСОБА_13 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзін Максим Сергійович про визнання договору дарування удаваним, визнання нежитлового приміщення спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Котар Світлана Володимирівна подала апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 березня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вирішуючи спір за пред`явленим позовом ОСОБА_1 , суд першої інстанції встановив, що між сторонами оспорюваного правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та що воля обох сторін договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином.Таким чином, оскільки сторони уклали договори дарування для того, щоб приховати договір купівлі- продажу, застосовуються правила ст. 368 ЦК України, згідно яких майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_13 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом.

Разом з тим, судом першої інстанції не враховано, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один зі співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ст. 72 СК).

Шлюб між позиваем та відповідачем ОСОБА_6 ою ОСОБА_7 ою розірвано за рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області 23 червня 2020 року, а з вимогами про визнання нежитлового приміщення спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя, позивач звернувся 06 липня 2020 року - отже строк позовної давності не сплив.

Щодо направлення позивачем ОСОБА_1 до суду першої інстанції письмової промови, яка міститься в матеріалах справи, сторона позивача зазначає, що особисто ОСОБА_1 заперечує факт направлення ним будь-яких пояснень до Ірпінського міського суду, так як він мешкає на окупованій території а саме, в м. Бердянськ Запорізької області, де відсутній зв`язок з не окупованою територію України, та він не має технічних можливостей для відправки будь-яким способом кореспонденції. Жодних документів до Ірпінського міського суду Київської області він не надсилав, а відтак, висновок суду першої інстанції про встановлення факту обізнаності позивача про укладання договору дарування 21 червня 2017 року та про його присутність при оформлені вищезазначеної угоди, сторона позивача вважає передчасним, оскільки судом першої інстанції не ідентифіковану особу, яка надіслала вищезазначену промову до суду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Махиніч Надія Володимирівна просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Зазначає, що доводи апеляційної скарги про звернення позивача до суду з позовом у межах законодавчо встановлених строків є необгрунтованими та безпідставними, а рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 07.03.2025 у справі № 367/4134/20 правомірно встановлено, що позивачем пропущено строки позовної давності.

Оскільки позивачем пропущено строк позовної давності до основної вимоги про визнання договору дарування удаваним, то це є підставою для відмови у задоволенні похідних вимог, тобто, виключає можливість визнання нерухомості об`єктом спільної сумісної власності.

Щодо тверджень представника позивача про те, що позивач не направляв жодних пояснень до суду, так як з тимчасово окупованою територією відсутній будь-який зв`язок, сторона відповідача вказує, що представник позивача була присутня у судовому засіданні 12лютого 2025 року, коли суддею зачитувались отримані пояснення від ОСОБА_1 .Представник позивача не заперечувала щодо долучених пояснень у справі, не заперечувала щодо змісту озвучених суддею пояснень. Більше того, представник позивача навіть не просила суд оголосити перерву для з`ясування обставин направлення цих пояснень, що зобов`язана була зробити, якщо б дійсно представнику позивача не було відомо про направлення пояснень (заяви) її клієнтом до суду. Вказане підтверджується звукозаписом судового засідання.

Щодо доводів апеляційної скарги в частиніудаваності договору дарування, то, на переконання сторони відповідача ОСОБА_2 , такі доводи носять невмотивований характер та не підтверджені належними і допустимими доказами у справі.

Сторона відповідача ОСОБА_2 додатково вважала за необхідне звернути увагусуду на те, що відповідно до відомостей, наявних у публічному доступі (за посиланням bttps://www.youtube.com/watch?v=sf5XH2X2xMw), позивач ОСОБА_4 після початку повномасштабного вторгнення на сцені під російським прапором виступав з георгієвською стрічкою на концерті, організованому у Бердянську. «Бердянск 9 мая, Безсмертний полк» (відео на підтвердження починається з 11 хв 28 сек), що може свідчити про підтримку позивачем окупаційної влади.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 адвокат Котар Світлана Володимирівна підтримала доводи апеляційної скарги та просила скаргу задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Махиніч Надія Володимирівна просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідач ОСОБА_9 та третя особа: Приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Нельзін Максим Сергійович в судове засідання не з`явились. Про день та час слухання справи судом апеляційної інстанції підприємство повідомлялись у встановленому законом порядку.

Відповідно до вимог статті 128, 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності відповідача ОСОБА_3 , третьої особи Приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Нельзіна Максима Сергійовича.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представників позивача та відповідача ОСОБА_2 , вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скаргита відзиву на неї, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11 листопада 2011 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Бердянську Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про що складено актовий запис № 709(а.с. 11, 12 том 1).

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 червня 2020 року ( справа № 398/4409/19) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 66-67 том 1).

Під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05 червня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Каракуловим Д.Л. за реєстровим номером №997, продав належну йому на праві приватної власності двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 13-16 том 1).

Відповідно до пункту 2 договору купівлі-продажу квартири від 05 червня 2012 року квартира, що відчужується, належить на праві власності продавцю ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Фондом комунального майна Бердянської міської ради народних депутатів Запорізької області 21 вересня 1993 року згідно з розпорядженням (наказом) від 21 вересня 1993 року № 2102, згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», зареєстрованого у Бердянському міжміському бюро технічної інвентаризації Запорізької області 21 вересня 1993 року та записаного в реєстрову книгу доп.35 за реєстровим № 10975 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Бердянською державною нотаріальною конторою Запорізької області 12 травня 1999 року за реєстровим № 3-1255 та зареєстрованого у Бердянському державному комунальному підприємстві з технічної інвентаризації Запорізької області 17 травня 1999 року та записаного в реєстрову книгу доп. 53 за реєстровим № 10975, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 33708592, виданим Комунальним підприємством з технічної інвентаризації Бердянської міської ради Запорізької області 04 квітня 2012 року, реєстраційним номер майна 36365688, номер запису 10975 в книзі доп.35.

Згідно з пунктом 4 договору купівлі-продажу квартири від 05 червня 2012 року продаж квартири вчинено за 290 000,00 гривен.

У вказаному пункті зазначено, що продавець ОСОБА_1 зазначену суму одержав наодинці від покупця ОСОБА_14 готівкою повністю до підписання цього договору.

06 жовтня 2012 року між ОСОБА_3 , як продавцем, та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , як покупцями, укладено попередній договір купівлі-продажу, відповідно до якого сторони договору, перебуваючи при здоровому розумі, розуміючи значення своїх дій, та діючи добровільно, склали цей договір у відповідності із статті 635 ЦК України.

За умовами вказаного договору сторони зобов`язуються в майбутньому, в строк не пізніше кінця ІІ кварталу 2013 року, укласти договір купівлі-продажу (основний договір)частини житлового будинку (надалі - об`єкт), розташованого на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , у нотаріальній формі на умовах, визначених цим договором (пункт 1.1. попереднього договору).

В підтвердження намірів придбати об`єкт та з метою забезпечення оформлення договору купівлі-продажу (основного договору) покупець передав, а продавець прийняв до підписання цього договору грошові кошти у сумі 25 102 доларів США (пункт 2.1. попереднього договору). А суму в еквіваленті 1 900 доларів США покупець сплачує у день підписання договору купівлі-продажу (основного договору) - пункт 2.2. попереднього договору.

Як передбачено розділом 3 «істотні умови основного договору» об`єкт - частина житлового будинку - нежитлове приміщення № В2, загальною площею 54 кв.м., що знаходиться на цокольному поверсі в житловому будинку, який буде збудовано за адресою: АДРЕСА_1 (пункт 3.1.). Вартість об`єкта на день укладення договору становить 27 200,00 доларів США. 1 кв.м. загальної площі зазначеного об`єкта становить еквівалент суми 500,00 доларів США. Якщо фактична площа об`єкта буде відрізнятися від початкової, що передбачена даним договором сторони проводять кінцевий розрахунок на підставі даних технічного паспорту, виданого органом БТІ.

У пункті 3.4. розділу 3 попереднього договору зазначено, що продавець стверджує, що частина житлового будинку нікому іншому не буде продана, не буде подарована, не буде заставлена, в спорі та під забороною, в тому числі податковій заставі, не буде перебувати, а також, правочини по продажу частини житлового будинку не будуть суперечити правам та інтересам неповнолітніх, малолітніх та непрацездатних осіб.

Продавець зобов`язується перевести частину житлового будинку в квартиру за рахунок покупця - пункт 3.5. розділу 3 попереднього договору.

Відповідно до розділу 4 попереднього договору продавець, зокрема, зобов`язується здати об`єкт в експлуатацію не пізніше кінця ІІ кварталу 2012 року та передати у власність покупцю об`єкт з внутрішнім опорядженням. Покупець при підписанні основоного договору купівлі-продажу частини житлового будинку, індивідуальні ознаки, якої визначені пунктом 3.1. договору, зобов`язаний укласти договір на утримання будинку та прибудинкової території з житло-експлуатуючою організацією (ЖЕК).

Як передбачено пунктом 5.9. попереднього договору, продавець відкладає підписання основного договору на невизначений термін від 6 до 10 місяців, якщо затримка відбулась з вини: органів місцевого самоврядування; органів виконавчої влади; БТІ; СЕС; експлуатуючих організацій (газове господарство, РЕМ, водоканал).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 11607311 від 13 березня 2014 року, зареєстровано право приватної власності на нежитлове приміщення 57, загальною площею 49,1 за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 . Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_2 , видане 13 березня 2014 року, видавник: Реєстраційна служба Ірпінського міського управління юстиції (а.с. 22-23 том 1).

Довідкою Об`єднання співласників багатоквартирного будинку «Доброрад» від 02 червня 2020 року № 252 підтверджується, що 15 листопада 2016 року представником ОСББ «Доброрад» разом з комісією Ірпінської міської ради проведео огляд приміщення № 57 за адресою: АДРЕСА_1 . В результаті огляду приміщення виявлено, що приміщення обладнане всім необхідним для проживання (санвузли, плита, меблі, тощо), відповідає всім необхідним вимогам та може використовуватися як житлове. В житловому приміщенні № 57 з серпня 2014 року по цей час проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 28 том 1).

Актом про фактичне проживання у житловому приміщенні осіб, складеним Об`єднання співласників багатоквартирного будинку «Доброрад», від 20 лютого 2019 року № 215 підтверджується факт проживання з липня 2014 року ОСОБА_1 (власник) та ОСОБА_2 (дружина власника) в квартирі АДРЕСА_3 (а.с. 29 том 1).

06 червня 2016 року позивачем ОСОБА_1 як споживачем послуг, які надаються у квартирі АДРЕСА_3 , укладено з КП «Ірпіньводоканал» договір про надання населенню послуг водопостачання і водовідведення (а.с. 30 том 1).

На підтвердження оплати послуг на підставі рахунків ОСББ «Доброрад» по квартирі АДРЕСА_3 позивачем надані квитанції за 2015 -2016 роки (а.с. 31-36 том 1).

21 червня 2017 року між ОСОБА_5 , як дарувальником, та ОСОБА_2 , як обдаровуваною, укладено договір дарування нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нельзіним М.С., зареєстрований в реєстрі за номером 3406(а.с. 24-25 том 1).

За цим договором дарувальник передає, а обдаровувана приймає безоплатно в дар належне дарувальнику на праві власності нежитлове приміщення №57 (п?ятдесят сім) у будинку АДРЕСА_1 .

21 червня 2017 року за ОСОБА_2 проведено державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_3 . Підстава виникнення права власності: договір дарування, серія та номер 3604, від 21 червня 2017 року, видавник приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Нельзін М.С. (а.с. 64-65 том 1).

Із долученого судового рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської областівід 23 червня 2020 року (справа № 398/4409/19) про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вбачається, що ОСОБА_1 , заперечуючи проти розірвання шлюбу, у відзиві на позовну заяву, вказував, зокрема, що між ними існує майновий спір. Позивачем ОСОБА_2 було викрадено всі документи на квартиру, яку було придбано за його особисті кошти, виручені від продажу його ж квартири в м.Бердянськ Запорізької області. В зв`язку з чим, він разом з матір`ю та сестрою, починаючи з 16грудня 2019 року,неодноразово звертались до відділення поліції щодо відкриття кримінального провадження за фактом шахрайства, вчиненого ОСОБА_2 , і лише 13 березня 2020 року ухвалою слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області було зобов`язано уповноважену особу Ірпінського ВП ГУНП в Київській області внести відомості до ЄРДР за його, відповідача, заявою. 18.03.2020 року він, відповідач, отримав витяг з ЄРДР за №0000657 і талон-повідомлення єдиного обліку №6627.

За відомостями, які є відкритими та публічними, з веб-сайту Судової влади вбачається, що 16 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування удаваним, визнання нежитлового приміщення спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя (справа № 367/3637/20).

19 червня 2020 року позивачем до Ірпінського міського суду Київської області подана заява про відкликання позовної заяви до відкриття провадженняу справі № 367/3637/20.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 22 червня 2020 року заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзін Максим Сергійович про визнання договору дарування удаваним, визнання нежитлове приміщення спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя - повернуто позивачу у зв`язку з її відкликанням.

Вдруге, позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Нельзін Максим Сергійович, про визнання договору дарування удаваним, визнання нежитлового приміщення спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя- 06 липня 2020 року.

Відповідач ОСОБА_2 , заперечуючи проти вимог ОСОБА_15 про визнання договору дарування удаваним, визнання нежитлового приміщення спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, у відзиві на позовну заяву зазначала, що позивачем не доведено факту спрямованості волі відповідачів у справі під час укладання договору дарування на встановлення інших цивільно-правових відносин та настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені договором дарування. При цьому, попередній договір від 06жовтня 2012 року не був нотаріально посвідченим та вважається нікчемним, а відтак не породжує прав та обов`язків, а кошти отримані за продаж квартири у місті Бердянськ у розмірі 290 000 грн були витрачені на куплю автомобіля, а не на придбання спільного житла.

Також сторона відповідача просила суд врахувати, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, оскільки договір дарування був укладений 21червня 2017 року, а отже з цієї дати позивачу було відомо про укладення такого договору, тому строк позовної давності минув 21 червня 2020 року, тоді як позов поданий до суду 06 липня 2020 року, що відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України є підставою для відмови у позові (а.с. 35-49 том 2).

Під час судового розгляду справи відповідачем ОСОБА_6 ою ОСОБА_7 ою подано клопотання про долучення до матеріалів справи в ксерокопіях документи, серед яких документ без назви та кому адресується, на якому написано від руки два тексти, один із них наступного змісту: «прошу повернути кошти, передані мною та ОСОБА_1 за приміщення №В2, загальною площею 54 кв.м., ОСОБА_16 підпис, ОСОБА_2 підпис, 21.06.2017, другий - «кошти отримали в повному обсязі претензій не маємо на приміщення не претендуємо. 21.06.2017 ОСОБА_2 підпис, ОСОБА_16 підпис» (а.с. 104 том 2). Оригінал вказаного документа в матеріалах справи відсутній та судом першої інстанції не оглядався.

Учасниками справи не заперечувалось, що позивач проживає в Запорізькій області, м. Бердянськ. Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022 року № 75, із змінами, м. Бердянськ Бердянської міської територіальної громади з 27 лютого 2022 року і на теперішній час залишається територією тимчасово окупованою Російською Федерацією.

У судовому засіданні судом першої інстанції допитано як свідка ОСОБА_17 , яка засвідчила, що вона знайома з сестрою ОСОБА_1 - ОСОБА_18 та є сусідкою сестри позивача. Їй відомо, що було укладено попередній договір купівлі-продажу. Основного договору купівлі-продажу укладено не було. Приблизно у 2018-2019 році ОСОБА_1 звернувся до Бродської за юридичною допомогою. ОСОБА_19 подала заяву до поліції про те, що не було укладено основного договору купівлі-продажу. Обставини щодо укладення спірного договору дарування свідку відомі від сестри позивача ОСОБА_18 .

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, судом першої інстанції встановлено, що в ході судового розгляду ні дарувальник, ні обдарована, жодним чином не довели мотиву передачі у дар майна, та у свою чергу, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не перебувають у жодних родинних стосунках.

Між сторонами оспорюваного правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, і воля обох сторін договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином.

З урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що сторони уклали оспорюваний договір дарування для того, щоб приховати договір купівлі-продажу, а відтак, нежитлове приміщення АДРЕСА_3 є об`єктом спільної сумісної власністі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яке придбане ними під час перебування в шлюбі.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору дарування удаваним, визнання нежитлового приміщення спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що позивачем доведено порушення його цивільного права, за захистом якого він звернувся до суду, однакпозивачем пропущено строк звернення до суду з цим позовом, що є підставою для відмови у задоволенні вимог у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Судом встановлено, що позивачу було достеменно відомо про укладання договору дарування від 21 червня 2017 року в день його підписання, а тому саме з цього часу почався відлік трирічного строку позовної давностідля звернення ОСОБА_1 з даним позовом, який завершився 21 червня 2020 року, а з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся06 липня 2020 року.

Відповідач ОСОБА_2 а судове рішення не оскаржує, тобто, погодилася з таким судовим рішенням.

Апеляційна скарга на судове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 березня 2025 рокуу цій справі подана стороною позивача.

Перевіривши в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_13 правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційного суду у повній мірі не може погодитися з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та, обґрунтовуючи відповідний висновок, необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 923/364/19 та від 16 червня 2020 року у справі № 904/1221/19.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 та інші).

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Тому суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Колегією суддів апеляційного суду установлено, що предметом позову у справі, яка переглядається, є вимоги про визнання договору дарування удаваним, визнання нежитлового приміщення спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя.

Обґрунтовуючи вказані вимоги, позивач ОСОБА_4 посилався на те, що договір дарування нежитлового приміщення АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений 21 червня 2017 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нельзіним М.С., є удаваним договором та є прихованим договором купівлі-продажу, що порушує право позивача, як одного з подружжя, оскільки спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно зі статтею 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Отже, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин.

Таким чином, правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому, оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.

Тому доведення удаваності правочину відбувається не лише шляхом аналізу змісту укладеного правочину (удаваність якого доводиться позивачем), а за допомогою інших, непрямих доказів (зняття обдарованим готівки з банківського рахунку, укладення ним договору займу, публікація оголошень про продаж предмету, який потім був подарований, відсутність родинних чи інших зв`язків, відсутність зрозумілого мотиву укладення договору дарування майна тощо).

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України, має визначити правочин, який насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Договір дарування, як і договір купівлі-продажу, мають споріднену правову спрямованість - передачу відповідного майна у власність іншої особи. Основною ознакою договору дарування є передача майна у власність обдарованого саме на безоплатній основі. Натомість відносини купівлі-продажу передбачають передачу відповідного майна у власність іншої особи на оплатній основі.

Верховний Суд у постанові від 01жовтня 2019 року у справі № 909/1294/15 зазначив, що правочин дарування позбавлений економічного сенсу і може бути вчинений лише за наявності дружніх, родинних чи будь-яких інших відносин, які б могли пояснити такий правочин.

Суд, розглядаючи питання щодо удаваності правочину, має встановити мотиви передачі в дар майна, зокрема у випадках коли дарувальник та обдарований не перебувають у родинних відносинах.

Згідно з частиною 1 статті 202, частиною 3 статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів дарування та з`ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме.

На підставі досліджених доказів та у відповідності із встановленими фактичними обставинами справи судом першої інстанції встановлено, що в ході судового розгляду ні дарувальник, ні обдарована, жодним чином не довели мотиву передачі у дар майна, та у свою чергу, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не перебувають у жодних родинних стосунках.

Між сторонами оспорюваного правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, і воля обох сторін договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином.

На підтвердження удаваності зазначеного договору дарування позивачем надано суду попередній договір купівлі-продажу, укладений 06 жовтня 2012 року між ОСОБА_3 , як продавцем, та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , як покупцями, за умовами якого сторони зобов`язуються в майбутньому, в строк не пізніше кінця ІІ кварталу 2013 року, укласти договір купівлі-продажу (основний договір) частини житлового будинку (надалі - об`єкт), розташованого на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , у нотаріальній формі на умовах, визначених цим договором (пункт 1.1. попереднього договору).

В підтвердження намірів придбати об`єкт та з метою забезпечення оформлення договору купівлі-продажу (основного договору) покупець передав, а продавець прийняв до підписання цього договору грошові кошти у сумі 25 102 доларів США (пункт 2.1. попереднього договору). А суму в еквіваленті 1 900 доларів США покупець сплачує у день підписання договору купівлі-продажу (основного договору) - пункт 2.2. попереднього договору.

У пункті 3.4. розділу 3 попереднього договору зазначено, що продавець стверджує, що частина житлового будинку нікому іншому не буде продана, не буде подарована, не буде заставлена, в спорі та під забороною, в тому числі податковій заставі, не буде перебувати, а також, правочини по продажу частини житлового будинку не будуть суперечити правам та інтересам неповнолітніх, малолітніх та непрацездатних осіб.

Отже, визначенні у попередньому договорі умови безпосередньо стосується обставин справи, підтверджують факт передачі подружжям ОСОБА_20 коштів ОСОБА_10 ці ОСОБА_8 у на підтвердження намірів подружжя придбати об`єкт нерухомого майна у Писанки ОСОБА_21 а та з метою забезпечення оформлення договору купівлі-продажу (основного договору) і, відповідно, встановлюють, що істотною умовою договорударування, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 була ціна договору.

З урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що сторони уклали оспорюваний договір дарування для того, щоб приховати договір купівлі-продажу, а відтак, нежитлове приміщення АДРЕСА_3 є об`єктом спільної сумісної власністі ОСОБА_13 та ОСОБА_2 , яке придбане ними під час перебування в шлюбі.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам матеріального права.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову ОСОБА_13 у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Суд першої інстанції у цій частині врахував, що позивачу було достеменно відомо про укладання договору дарування від 21 червня 2017 року в день його підписання, а тому саме з цього часу почався відлік трирічного строку позовної давностідля звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом, який завершився 21червня 2020 року, а з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся06 липня 2020 року.

Питання позовної давності регламентовано Главою 19 ЦК України.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2010 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Тобто у випадку обґрунтованості позовних вимог суд відмовляє у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не одночасно застосовує наслідки пропуску позовної давності.

При цьому у пункті 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) звернуто увагу на те, що для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною заявленою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатисяпро порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку,що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.

Позовна давність в Україні не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17.

У пунктах 119, 122 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 вказано, що питання щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. Поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

У справі, яка переглядається, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що оспорюваний договір було укладено 21 червня 2017 року.

Із доводів позовної заяви, що узгоджуються із наданими позивачем доказами, а саме: актом про фактичне проживання у житловому приміщенні осіб, складеного Об`єднанням співласників багатоквартирного будинку «Доброрад» № 215, в якому станом на 20 лютого 2019 року ОСОБА_1 зазначений, як власник квартири АДРЕСА_3 ; судовим рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 червня 2020 року (справа № 398/4409/19) про розірвання шлюбу, де під час розгляду вказаної справи ОСОБА_1 зазначав, що між ними існує майновий спір та ОСОБА_2 було викрадено всі документи на квартиру, у зв`язку з чим, він разом з матір`ю та сестрою, починаючи з 16 грудня 2019 року, неодноразово звертались до відділення поліції, вбачається, що позивач дізнався про порушення свого права у листопаді 2019 року.

З позовом у цій справіпозивач ОСОБА_1 звернувся до суду 06 липня 2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби COVID-19),строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності, і всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Отже, Законом № 540-IX, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, було продовжено перебіг позовної давності для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на час дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), тому заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності не підлягає задоволенню судом з урахуванням положень вищенаведеного законодавства, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 06 травня 2021 року у справі № 903/323/20, від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21, від 16 листопада 2023 року у справі № 487/1342/21.

З урахуванням пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину з 12 березня 2020 року у межах позовної давності знаходиться період з 12 березня 2017 року.

Отже, строк звернення з цим позовом, пред`явленим позивачем ОСОБА_1 ем 06 липня 2020 року, тобто, під час карантину, який був введений з 20 березня 2020 року та продовжувався до 30 червня 2023 року, не сплив.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з цим позовом.

Порушення зазначених вимог законодавства, якими обґрунтовує свою апеляційну скаргу позивач у справі, відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України є підставою для скасування апеляційним судом судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення по суті заявлених вимог ОСОБА_1 .

Згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, встановленим судом першої інстанції, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору купівлі-продажу, а відтак договір дарування нежитлового приміщення АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений 21 червня 2017 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нельзіним М.С., зареєстрований в реєстрі за № 3406, слід визнати договором купівлі-продажу.

Згідно із частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З 11 листопада 2011 рокупо 23 червня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 а ОСОБА_7 а перебували у зареєстрованому шлюбі, вели спільне господарство, тому згідно із частиною першою статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що спірне нежитлове приміщення придбане в зареєстрованому шлюбі за згодою дружини та чоловіка, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про визнання нежитлового приміщення АДРЕСА_3 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_15 та ОСОБА_6 и ОСОБА_7 и, поділ спільного майна подружжя та визнання за кожним із сторін права власності на 1/2 частину спірного нежитлового приміщення.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду враховує висновки, наведені у пункті 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) про те, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_6 и ОСОБА_7 и про те, що вимоги позову в частині удаваності договору дарування носять невмотивований характер та не підтверджені жодним належним і допустимим доказом у справіє способом оскарження судового рішення поза передбаченим процесуальним законом порядком, оскільки відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_2 а не реалізувала своє процесуальне право на оскарження судового рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 березня 2025 року в апеляційному порядку. Така процесуальна поведінка відповідача ОСОБА_6 и ОСОБА_7 и свідчить про її згоду з судовим рішенням та мотивами, наведеними у ньому, в якому судом першої інстанції, з урахуванням встановлених обставин справи, відображено, що сторони уклали оспорюваний договір дарування для того, щоб приховати договір купівлі-продажу, а відтак нежитлове приміщення АДРЕСА_3 є об`єктом спільної сумісної власністі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яке придбане ними під час перебування в шлюбі.

Аргумент сторонивідповідача ОСОБА_2 про те, що позивач ОСОБА_1 після початку повномасштабного вторгнення на сцені під російським прапором виступав з георгієвською стрічкою, на концерті, організованому у Бердянську. «Бердянск 9 мая, Безсмертний полк» (відео на підтвердження починається з 11 хв 28 сек), що, у свою чергу, може свідчити про підтримку позивачем окупаційної влади, грунтується на припущеннях заявника та не впливає на висновки суду у цій справі, яким розглядається спір у порядку цивільного судочинства, що виник між сторонами у справі з цивільних та сімейних правовідносин.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави - частина 1 статті 2 ЦПК України.

Згідно з частинами 2, 3 статті 2 ЦПК України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Доводи апеляційної скарги позивача, з урахуванням меж апеляційного перегляду, дають підстави для висновку, що оскаржуване судове рішення частково ухвалено без додержання норм матеріального права, а тому апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Котар Світлани Володимирівни слід задовольнити частково.

Вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, якими обґрунтовувалися вимоги, іншим фактичним даним, які випливають із встановлених обставин, а тому висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору дарування удаваним, визнання нежитлового приміщення спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом не може вважатись обґрунтованим і таким, що відповідає положенням статей 76, 81, 89 ЦПК України.

Відповідно до статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом першої інстанції повно, але допущенонеправильне застосування норм матеріального права, а саме частини четвертої статті 267 ЦК України, то колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги позивача, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Нельзін Максим Сергійович, про визнання договору дарування удаваним, визнання нежитлового приміщення спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог - частина 2 статті 141 ЦПК України.

Таким чином, понесені позивачем та документально підтвердженні судові витрати (судовий збір)за подання позовної заявита заяви про забезпечення позову у пропорційному розмірі до задоволених вимог, що складає загальний розмір 2802,20 грн, слід покласти на відповідача ОСОБА_6 у ОСОБА_22 .

При поданні апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції позивач, як на підставу звільнення його від сплати судового збору,посилався на те, що він є особою з інвалідністю другої групи.

В матеріалах справи є копія довідки № 1074 від 21 жовтня 2020 року та копія пенсійного посвідчення, з яких вбачається, що позивач у справі ОСОБА_1 є особою з інвалідністю другої групи, дата призначення - з 01 жовтня 2020 року довічно (а.с.127 том 1, а.с. 177 том 2).

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Отже, позивач у даній справі ОСОБА_1 на стадії апеляційного перегляду справи звільнений від сплати судового збору в силу вимог закону.

Згідно з частинами шостою, сьомою статті 141 ЦПК України якщо сторону,на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави упорядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, судовий збір за подання апеляційної скарги позивачем, який звільнений від сплати судового збору в силу вимог закону, у пропорційному розмірі до задоволених вимогскарги, що становить 3572,70 грн, слід стягнути з відповідача ОСОБА_6 и ОСОБА_7 и в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 202, 203, 235, 256, 157, 261, 267, 655, 717 ЦК України, ст.ст. 69, 69, 70 СК України, ст.ст. 2, 4, 19, 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Котар Світлани Володимирівни задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Нельзін Максим Сергійович про визнання договору дарування удаваним, визнання нежитлового приміщення спільною сумісною власністю та поділ майна подружжязадовольнити частково.

Визнати договір дарування нежитлового приміщення АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений 21 червня 2017 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нельзіним М.С., зареєстрований в реєстрі за № 3406, договором купівлі-продажу.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення АДРЕСА_3 .

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частинунежитлового приміщення АДРЕСА_3 .

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_15 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову у загальному розмірі 2802,20 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3572,70 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Судді: