Справа №333/5609/24
Провадження №2/333/319/25
РІШЕННЯ

Іменем України

11 червня 2025 року м.Запоріжжя

Комунарський районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого судді Тучкова С.С., за участю секретаря судового засідання Шелесько Ю.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, цивільну справи №333/5609/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором і судових витрат. В обґрунтування позову зазначено, що 25.12.2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» укладено електронний договір №5276747 про надання споживчого кредиту. Зазначений кредитний договір було укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», затверджених наказом № 53-ОД від 16.01.2020 року та розміщених на їх сайті: https://creditplus.ua/ru/documents. Згідно з умовами кредитного договору сума кредиту складає 10500,00 грн., строк кредиту 30 днів, детальні терміни та дата останнього платежу по кредиту вказується в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту до споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є додатком №1 до кредитного договору. ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало останньому кредит в сумі 10500,00 гривень шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача. 19.06.2023 року між ТОВ «Авентус Україна» як клієнтом та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» як фактором було укладено Договір факторингу №19.06/23-Ф, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором, у тому числі стосовно відповідача. Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «Авентус Україна» повідомило відповідача шляхом направлення на електронну пошту, зазначену при укладенні кредитного договору. Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача по кредитному договору перед позивачем не сплачена і складає 33376,31 гривень, з яких: 10142,85 гривень тіло кредиту, 19656,47 гривень нараховані проценти, 2127,00 гривень інфляційні витрати, 1449,99 гривень 3% річних.

21.10.2024 року відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що приєднаний до матеріалів справи договір не містить підписів сторін договору. Це свідчить про те, що доказів укладення такого договору, який за формою з відповідає вимогам цивільного законодавства, позивачем не надано. Наявна в матеріалах справи копія договору створювалася у порядку, назначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та не підтверджує факт того, що вона підписувалася електронним цифровим підписом уповноваженою на те особою (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документа. Всі ці обставини повинні бути доведені належними та допустимими доказами, наприклад інформацією від мобільного оператора про належність номера телефону саме відповідачеві, підтвердження направлення смс-повідомлення на цей номер, докази, що саме відповідач реєструвалась в ЕС «кредиторів» позивачем також надані не були, як і не повідомлено, як саме проводилась ідентифікація особи, та не надано доказів такої ідентифікації. В той же час, позивач не надає жодного доказу, який би дозволив достовірно з`ясувати обставини нібито укладення кредитного договору. Не пояснює яким чином проводилась ідентифікація особи та чи проводилась вона взагалі, не надає доказів проведення такої ідентифікації. Не надає доказів відправлення одноразового ідентифікатора відповідачеві. Не надає доказів того, що саме відповідач використала нібито відправлений ідентифікатор для нібито укладення кредитного договору. Тому, наявна у матеріалах справи копія договору не може вважатись електронним документом (копією електронного документу), оскільки не відповідає вимогам статей 5, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та не є належним доказом укладення договору споживчого кредиту. До позовної заяви не надано жодного доказу перерахування коштів та отримання яких коштів відповідачем. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Позивачем не доведено факту укладення сторонами договору №5276747 від 25.12.2021 року про надання споживчого кредиту, що в свою чергу, свідчить про те, що сторонами не було погоджено розмір та умови надання і повернення грошових коштів, а також сплати процентів та відповідальність за несвоєчасне виконання зобов`язань, а отже вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

24.10.2024 року представник позивача надав суду відповідь на відзив з поясненнями, аналогічними викладеним у позовній заяві, в якій просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а також зазначив, що 25.12.2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було досягнуто згоди щодо всіх суттєвих вимог та укладено електронний договір про надання споживчого кредиту.

21.01.2025 року відповідач надав суду заперечення на відповідь позивача, в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, судові витрати покласти на позивача, посилаючись на те, що розрахунок заборгованості є неналежним, недопустимим і недостатнім доказом. Зазначений документ не може засвідчувати розмір кредитної заборгованості.

27.01.2025 року представник позивача надав суду заперечення на заперечення на відповідь позивача з поясненнями, аналогічними викладеним у позовній заяві, в якій просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник позивача, будучи своєчасно і належним чином повідомлений судом про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив суд розглядати справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач, будучи повідомленою судом належним чином про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, скористалася своїм правом на надання відзиву.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, дійшов таких висновків.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

25.12.2021 року між ТОВ «Авентус Україна», яке є фінансовою установою, та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» укладено електронний договір №5276747 про надання споживчого кредиту (а.с.31-35, 36). Зазначений кредитний договір було укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», затверджених наказом №53-ОД від 16.01.2020 року та розміщених на їх сайті: https://creditplus.ua/ru/documents. Договір підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором А152232, 25.12.2021 року о 13:25:20.

За умовами п. 1.2 вказаного договору товариство надає споживачу кредит у гривні, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором.

Згідно з умовами кредитного договору сума кредиту складає 10500,00 грн., строк кредиту 30 днів, детальні терміни та дата останнього платежу по кредиту вказується в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту до споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є додатком №1 до кредитного договору, стандартна процентна ставка становить 1,90 % в день та застосовується в межах строку кредиту.

В матеріалах справи також міститься Паспорт споживчого кредиту (стандартизована форма) (а.с.28-29).

Відповідно до п. 2.1 договору №5276747 кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки або іншої карки, реквізити якої надані Споживачем Товариству з метою отримання кредиту.

ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало останньому кредит в сумі 10500,00 гривень шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача, що підтверджується відповідним повідомленням АТ «Райффайзен Банк» №81-15-9/6525-БТ від 23.05.2025 року і випискою про рух коштів по КР рахунку з 25.12.2021 року по 26.12.2021 року.

19.06.2023 року між ТОВ «Авентус Україна» (клієнт) та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (фактор) було укладено Договір факторингу №19.06/23-Ф, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитними договорами, у тому числі стосовно відповідача (а.с.69-73). 19.06.2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» підписано акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу №19.06/23-Ф від 19.06.2023 року (а.с.73 зворотна сторона).

У витязі з Реєстру боржників до Договору факторингу №19.06/23-Ф від 19.06.2023 року, за боржником ОСОБА_1 рахується заборгованість за кредитним договором №5276747 від 25.12.2021 року у загальній сумі 29799,32 гривень, з яких: 10142,85 гривень тіло кредиту, 19656,47 гривень нараховані проценти (а.с.38).

Матеріали справи також містять розрахунок заборгованості за кредитним договором №5276747 від 25.12.2021 року (а.с.13-26). У позовній заяві міститься розрахунок інфляційних витрат у розмірі 2127,00 гривень і 3% річних у розмірі 1449,99 гривень.

Відповідно до положень ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

У статті 3 Закону визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

За змістом частин 3, 4, 6 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до частини 12 статті 11 Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Отже, електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно абзацу другого частини другої статті 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

При цьому, згідно з частиною першою статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом згідно зі статтею 514 ЦПК України.

Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).

25.12.2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено електронний договір №5276747 про надання споживчого кредиту, за умовами якого відповідачу надано 10500,00 грн. шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача на строк 30 днів.

Договір про надання споживчого кредиту №5276747 підписано відповідачем електронним підписом шляхом зазначення одноразового ідентифікатора, відповідно до ч.ч. 6, 8 ст. 11, ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».

За змістом ч. 13 ст. 11 цього Закону докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, наведене свідчить, що відповідач ознайомився і погодився з умовами договору, тобто сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, а подані позивачем паперові копії електронних документів є допустимими письмовими доказами відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до пункту 2.1 Договору кошти кредиту надаються у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки.

Відповідним повідомленням АТ «Райффайзен Банк» №81-15-9/6525-БТ від 23.05.2025 року і випискою про рух коштів по КР рахунку з 25.12.2021 року по 26.12.2021 року підтверджено зарахування грошових коштів у розмірі 10500,00 грн. на належну відповідачу платіжну картку, реквізити якої надані ОСОБА_1 первісному кредитору з метою отримання кредиту, що відповідає пункту 2.1. кредитного договору.

Відтак вказаний доказ з врахуванням пункту 2.1. кредитного договору є достатнім доказом виконання ТОВ «Авентус Україна» зобов`язання за договором щодо надання 10500,00 грн. кредиту.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Договір про надання споживчого кредиту укладений у електронній формі та відповідачем не оспорений, в установленому законом порядку недійсним його не визнано, а тому в силу положень ст. 204 ЦК України підлягає до виконання.

Відповідно до договору факторингу №19.06/23-Ф від 19.06.2023 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» та ТОВ «Авентус Україна», позивач набув статусу нового кредитора відповідача за договором №5276747 від 25.12.2021 року.

Матеріали справи не містять даних про те, що відповідач оспорював цей договір факторингу в частині переданої позивачу вимоги за кредитним договором №5276747 від 25.12.2021 року з підстав недійсності внаслідок невидачі кредиту чи припинення зобов`язання у зв`язку з повним виконанням тощо.

Отже, ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» придбало право вимоги за цим кредитним договором до ОСОБА_1 .

Також позивачем наданий поденний розрахунок заборгованості (карта обліку).

Так, умовами договору споживчого кредиту передбачено нарахування відсотків.

Пунктом 3.1 договору погоджено, що нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредитування, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод факт/факт.

Відповідно до п.1.5.1. кредитного договору стандартна процентна ставка становить 1,90 % в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 цього договору. Згідно з п.1.5.2 знижена процентна ставка 0,95 %.

Як випливає з умов кредитного договору, строк кредитування 30 днів, тобто до 24 січня 2022 року. Водночас, пунктом 4.3.1 договору передбачено автоматичну пролонгацію строку кредиту не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом.

Як випливає з розрахунку заборгованості (картки обліку), наданого позивачем, ОСОБА_1 24 січня 2022 року здійснила оплату на рахунок кредитора у розмірі нарахованих процентів за користування кредитом на суму 3000,00 грн., з яких 27,50 грн. тіло кредиту, 2972,50 грн. відсотки; 27 лютого 2022 року здійснила оплату на рахунок кредитора у розмірі нарахованих процентів за користування кредитом на суму 6100,00 грн., з яких 329,65 грн. тіло кредиту, 5770,35 грн. відсотки; у період з 23 лютого 2022 року жодних платежів з погашення кредиту та сплати відсотків не здійснювала.

Отже, після спливу 30 днів погодженого строку кредиту відбувалась неодноразова пролонгація строку кредиту. Враховуючи, що така пролонгація не мала складати більше ніж 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, строк кредитування тривав до 23 квітня 2022 року включно.

У межах вказаного періоду позикодавцем нараховувались позичальнику проценти за користування кредитом: з 25 грудня 2021 року по 23 січня 2022 року за зниженою процентною ставкою; з 25 січня 2022 року по 24 лютого 2022 року за стандартною процентною ставкою; з 25 лютого 2022 року по 24 квітня 2022 року проценти не нараховувались.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18) від 28 березня 2018 року.

З урахуванням того, що за умовами кредитного договору строк його дії не міг перевищувати 120 днів (30 днів + 90 днів автопролонгації), тобто до 23 квітня 2022 року включно, а подальше продовження строку дії договору до 23 жовтня 2022 року сторонами не погоджувалось та суперечить умовам договору, позичальнику правомірно нараховані лише проценти у межах строку кредитування, а саме за період з 25 грудня 2021 року по 23 квітня 2022 року включно. Інші дії щодо списання процентів та нарахування нових процентів здійснені позичальником вже після спливу строку кредитування, отже такі проценти стягненню з відповідача не підлягають.

Таким чином, з урахуванням наданого позивачем розрахунку, підлягає задоволенню вимоги про стягнення заборгованості по 23.04.2022 року на загальну суму 10528,28 грн., з яких: 10142,85 гривень тіло кредиту, 385,43 гривень сума процентів за користування кредитом (а.с.16).

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь 3% річних від простроченої суми та інфляційних втрат, суд виходить з такого.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (пункт 8.35).

Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року №2120-IX (набрав чинності 17 березня 2022 року) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому дію воєнного стану було неодноразово продовжено, він триває і станом на даний час.

Суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат за період з листопада 2022 року по квітень 2024 року та 3% річних за період з 23 жовтня 2022 по 30 травня 2024 року, у зв`язку з тим, що, з урахуванням введеного 24.02.2022 року воєнного стану, нарахування інфляційних втрат та 3 % річних в порядку визначеному ст.625 ЦК України, є безпідставним.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають частковому задоволенню у розмірі 10528,28 гривень.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача судовий збір в сумі 2422,40 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 10000,00 грн.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається з матеріалів справи, професійна правова допомога ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» надавалася адвокатом Крюковою М.В. на підставі договору про надання правової допомоги № 07/07-2022 від 07.07.2022 року (а.с.41-42).

На підтвердження факту надання професійної правової допомоги надано звіт про надання правової допомоги від 30.05.2024 року (а.с.84), за змістом якого вбачається, що правова допомога надана на загальну суму 10000,00 грн. (10 год./10000 грн.) збір та аналіз доказів і документів, складання позовної заяви, подання до суду позовної заяви; рахунок на оплату по замовленню №30/05 від 30.05.2024 року на суму 10000,00 грн., ордер на надання правничої правової допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у справах №905/1795/18 та №922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року в справі №922/1964/21 також дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19.

Досліджуючи звіт про надання правової допомоги згідно з договором про надання правової допомоги № 07/07-2022 від 07.07.2022 року та рахунок на оплату по замовленню суд враховує, що включення до складу наданих адвокатом послуг таких як збір та аналіз доказів і документів для подання позовної заяви, а також подання позовної заяви до суду в інтересах клієнта не можуть бути виділені в окремі види послуг, оскільки є складовими складення позовної заяви, є обов`язковою передумовою здійснення представництва та захисту інтересів клієнта у справі та за своєю суттю не можуть бути віднесені до правової допомоги як окрема послуга.

Суд звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 534/14/20 (провадження № 61-6638св22) зазначив, що «…надані адвокатом своїй клієнтці такі послуги, як: опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, вивчення відповідної судової практики, визначення правової позиції у справі; складання клопотань про долучення до матеріалів справи письмових доказів; складання вступного слова не є тими послугами, які є необхідними, а тому такі послуги не можуть бути враховані при розподілі судових витрат, понесених стороною…».

Суд також враховує, що правнича допомога по складанню позовних заяв за кредитними договорами, право вимоги за якими перейшло до позивача на підставі договорів факторингу, є однотиповою, такі справи не є складними, тому, керуючись принципами справедливості і верховенства права, зважаючи на заперечення відповідача, суд дійшов висновку, що підтвердженими належними та достатніми доказами є понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у даній справі на суму 5000,00 грн.

При цьому, враховуючи предмет та складність справи, час, необхідний для вчинення дій і надання послуг, зазначених в звіті про надання правової допомоги, а також засади розумності, справедливості та співмірності, зважаючи на те, що позов підлягає частковому задоволенню (на 31,54 %) суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача з відповідача 1577,00 гривень (31,54 % від 5000,00 грн.) судових витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено частково (на 31,54 %), то судові витрати підлягають стягненню з відповідача в сумі 764,02 гривень (ч.1 ст. 141 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», ст.ст. 512, 526, 530, 610, 612, 625, 1054, 1055, 1077 ЦК України, ст.ст.12, 13, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (місцезнаходження: 03150, м.Київ, вул.Загородня, буд. 15, оф. 118/2, ) заборгованість за кредитним договором №5276747 від 25.12.2021 року у розмірі 10528 (десять тисяч п`ятсот двадцять вісім) гривень 28 копійок, з яких: 10142,85 гривень тіло кредиту, 385,43 гривень сума процентів за користування кредитом.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (місцезнаходження: 03150, м.Київ, вул.Загородня, буд. 15, оф. 118/2, ) витрати на правову допомогу у розмірі 1577 (одна тисяча п`ятсот сімдесят сім) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (місцезнаходження: 03150, м.Київ, вул.Загородня, буд. 15, оф. 118/2, ) витрати на оплату судового збору у розмірі 764 (сімсот шістдесят чотири) гривні 02 копійки.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 11 червня 2025 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя С.С. Тучков