Справа № 148/2832/24
Провадження №2/148/186/25
19 травня 2025 року Тульчинський районний суд Вінницької області
в складі: судді Штифурко Л.А.
секретаря Лиженко Є.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тульчина за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,-
В грудні 2024 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що між ним та ОСОБА_2 07 травня 2021 року та 20 жовтня 2021 року було укладено в письмовому вигляді Договори позики грошей.
Відповідно до умов договору позики грошей від 07.05.2021 відповідач в якості позичальника отримав від нього, позикодавця, грошові кошти у розмірі 550 000 грн., що на день передачі грошей відповідало еквівалентові суми 19 842 долари СШA за офіційним курсом НБУ, строком до 07.08.2021. Передачу грошей було здійснено до підписання договору (пункт 1 договору позики грошей від 07.05.2021).
Даним договором ними було узгоджено, що остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 07.08.2021 (пп.а п2 2), виконання зобов`язання за договором має бути здійснено готівкою у межах міста Вінниці (пп. б п. 2), а сума, що підлягає поверненню, на день розрахунку має відповідати сумі, еквівалентній 19 842 долари США за офіційним курсом НБУ на день розрахунку (пп. в п. 2).
Крім цього, в п. 4 договору ними було визначено, що у випадку неповернення суми позики своєчасно, тобто до 07.08.2021, позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення в строки і у порядку, передбачені чинним законодавством України, та вимагати при цьому повернення позики або її частини, що залишилася несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати штрафу у розмірі 30 000 гривень за кожен місяць прострочення.
Кошти відповідач брав в борг для ведення свого бізнесу, по усній домовленості. Ттермін, зазначений у договорі, був умовним.
Зі слів відповідача його бізнес йшов добре. В жовтні 2021 року відповідач зустрівся з ним і розповів, що є можливість збільшити об`єми закупівлі товару, тоді він купуватиме товар для бізнесу по кращій ціні, відповідно попросив, ще допозичити у нього кошти, так як тоді бізнес більше зароблятиме, і вже за кілька місяців, він зможе виплачувати борг і хороші дивіденди.
У зв`язку з чим 20.10.2021 між сторонами укладено наступний договір позики грошей, відповідно до якого відповідач в якості Позичальника отримав від нього як позикодавця грошові кошти у розмірі 590 016 гривень, що на день передачі грошей відповідало еквівалентові суми 22 400 доларів США за офіційним курсом НБУ строком до 20.01.2022. Передачу грошей було здійснено до підписання договору (пункт 1 договору позики грошей від 20.10.2021).
Даним договором вони узгодили, що остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 20.01.2022 (пп. а п. 2), виконання зобов`язання за договором має бути здійснено готівкою у межах міста Вінниці (пп. б п. 2), а сума, що підлягає поверненню, на день розрахунку має відповідати сумі, еквівалентній 22 400 доларів США за офіційним курсом НБУ на день розрахунку (пп. в п. 2).
Також як і у попередньому договорі позики грошей було визначено, що у випадку неповернення суми позики своєчасно (тобто до 20.01.2022) Позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення в строки і у порядку, передбачені чинним законодавством України, та вимагати при цьому повернення йому позики або її частини, що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати штрафу у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень за кожен місяць прострочення.
Станом на 20.01.2022, в останній день обумовленого ними строку повернення коштів, відповідач кошти не повернув.
Крім того, в середині листопада 2022 року ним було передано відповідачу кошти у розмірі 182 500 гривень, що на день передачі грошей відповідало еквівалентові суми 5 000 доларів США за офіційним курсом НБУ для придбання відповідачем для нього деталей для автомобіля КІА К 7, проте договору позики вони не заключали. Відповідач обіцяв доставити з-за кордону запчастини для ремонту його автомобілю, однак запчастин він не доставив і кошти також не повернув.
На даний час відповідач ухиляється від виконання своїх договірних зобов`язань щодо повернення позики. Загальна сума заборгованості відповідача станом на 11.12.2024 становить 4 102 605 гривень, 58 копійок, що складає:
- згідно договору позики від 07.05.2021 основна сума боргу в гривнях, що еквівалентно 19 842 долари США за офіційним курсом Національного банку України станом на день розрахунку. На день подання позовної заяви ця сума складає 825 663 гривні, 32 копійки, курс НБУ = 41,6119 грн. за 1 дол. США;
- згідно договору позики від 07.05.2021 штраф складає 1 200 000 (один мільйон двісті тисяч) гривень, 00 копійок з розрахунку 30 000 грн. за кожен місяць прострочення на день розрахунку;
- згідно договору позики від 20.10.2021 основна сума боргу в гривнях, що еквівалентно 20 400 доларів США за офіційним курсом Національного банку України станом на день розрахунку. На день подання позовної заяви ця сума складає 848 882 (вісімсот сорок вісім тисяч вісімсот вісімдесят дві) гривні, 76 копійок, курс НБУ = 41,6119 грн. за 1 дол США;
- згідно договору позики від 20.10.2021 станом на момент подання позову штраф складає 1 020 000 гривень, 00 копійок з розрахунку 30 000 гн. 00 копійок за кожен місяць прострочення на день розрахунку.
- грошові кошти, які відповідач отримав від позивача для поставки йому запчастин до автомобіля у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) доларів США за офіційним курсом Національного банку України. На день подання позовної заяви ця сума складає 208 059 гривень, 50 копійок, курс НБУ = 41,6119 грн. за 1 дол США.
Вказане змусило позивача звернутися в суд з позовом, в якому він просить стягнути з відповідача: - за договорами позики від 07.05.2021 та від 20.10.2021 заборгованість в гривнях в сумі, що еквівалентна 40 242 долари США за офіційним курсом Національного банку України на день розрахунку; - штраф відповідно до п. 4 Договорів позики грошей у розмірі 2 220 000 гривень за кожен місяць прострочення; - грошові кошти, які були передані для поставки запчастин до автомобіля в гривнях в сумі, що еквівалентна 5 000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день розрахунку; - суму сплаченого судового збору.
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Вважає, що заборгованість має бути стягнута на його користь в доларах США в загальній сумі 42 242 долари, оскільки кошти він позичав у доларах. Якою є дата розрахунку та яким є розмір заборгованості на цю дату, як передбачено договором, не зміг пояснити. Прострочення за договором від 07.08.2021 склало 40 місяців, тому штраф за цим договором має бути стягнути й у сумі 100200 грн., а за договором від 20.01.2022 - прострочення склало 34 місяці, тому штраф слід стягнути у розмірі 1020000 грн, а всього сума штрафу складає 2 220 000 гривень. Інфляційні він не просить стягнути з відповідача, так як вважає, що штраф забезпечує всі понесені ним незручності. Також просив стягнути з відповідача 5 000 доларів США, які він передав йому для придбання запчастин до автомобіля.
Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, про причину своєї неявки суд не повідомив, у встановлений судом строк відзив не подав.
В матеріалах справи наявна його заява, в якій він просив зупинити провадження у даній справі, позицію щодо позову не висловив.
Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 19.05.2025 вказана вище заява ОСОБА_2 залишена без задоволення.
За таких обставин, у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України суд розглянув справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення, оскільки позивач не заперечив проти такого порядку вирішення спору.
Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності суд доходить наступних висновків.
Судом встановлено, що 07.05.2021 між позивачем ОСОБА_1 (позикодавець) та відповідачем ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір позики грошей (а.с. 10).
Передачу грошей було здійснено до підписання цього договору.
Відповідно до п. 6. договору сторони домовились про те що, після повернення боргу, «Позикодавець» має надати «Позичальнику» заяву про одержання грошей. Без цієї заяви борг вважається таким, що не повернутий.
Також судом встановлено, що 20.10.2021 між позивачем ОСОБА_1 (позикодавець) та відповідачем ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір позики грошей (а.с. 11).
Передачу грошей було здійснено до підписання цього договору.
Відповідно до п. 6. договору сторони домовились про те що, після повернення боргу, «Позикодавець» має надати «Позичальнику» заяву про одержання грошей. Без цієї заяви борг вважається таким, що не повернутий.
Отже, виходячи зі змісту вказаних договорів позики, судом установлено, що предметом позики були грошові кошти в національній валюті, а саме в українській гривні.
Крім того, оскільки у п. 1 вказаних договорів, які підписано сторонами, зазначено, що передачу грошей було здійснено до підписання цих договорів, то позивач свої зобов`язання за договорами позики виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу в позику кошти, вказані в договорах позики.
В свою чергу, відповідач свої зобов`язання за договорами позики належним чином не виконував, позику у визначені строки не повернув, оскільки відповідачем заяв про одержання грошей, як передбачено п. 6 договорів позики, суду не представлено.
У зв`язку з цим суд доходить висновку, що відповідач має заборгованість перед позивачем за договором позики від 07.05.2021 в сумі 550 000 грн. та за договором позики від 20.10.2021 - 590016 грн.
Вирішуючи даний спір, суд виходить із такого.
За змістом статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Так, відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У відповідності до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно ст. 525, 526 даного кодексу, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
При цьому, в силу приписів ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У відповідності до ст. 610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За змістом ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно п. 2 ч.1 ст. 208 ЦК України правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених ч.1 ст. 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі.
А ч.1 ст. 209 ЦК України визначено, що правочин, вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або за домовленістю сторін.
За приписами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Верховний суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 08.06.2016 ухвалив постанову у справі №6-1103цс16, предметом якої був спір стягнення боргу за договорами позики, зробив правовий висновок про те, що відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Частинами 1 та 2 статті 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом, чи іншим нормативно-правовим актом.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Таким чином, оскільки в ході судового розгляду знайшли своє підтвердження ті обставини, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за договорами позики щодо повернення позивачеві сум позики у визначені строки, чим порушив умови договорів, враховуючи, що відповідачем не заперечувався факт отримання та неповернення сум позики, суд доходить висновку, що заявлені позивачем вимоги в частині стягнення з відповідача на його користь заборгованості за договорами позики від 07.05.2021 та 20.10.2021 є обґрунтованими.
При цьому, в ході судового розгляду судом встановлено, що при укладенні договорів позики 07.05.2021 та 20.10.2021 сторони визначили валютою договору - саме гривню, а не долар США, як стверджував у судовому засіданні позивач. При цьому, позивач не зміг пояснити, якою є розмір заборгованості еквівалентний 42 242 дол. США в гривнях станом на дату платежу, якою саме є ця дата. Як і не надав такого розрахунку.
З огляду на це, суд вважає, що на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договороми позики саме в гривні в розмірі 550000 грн. за договором від 07.05.2021 та 590016 грн. за договором 20.10.2021, що і були предметом позики.
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача штрафу суд зазначає наступне.
У відповідності до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою (пеня, штраф), порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першоїстатті 611 ЦК України).
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦПК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
При цьому, за приписами частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Суд погоджується із доводами позивача про те, що строк прострочення за договором позики від 07.05.2021 становить 40 місяців - за період з 07.08.2021 по 07.12.2024, а за договором від 20.08. 2021 - 34 місяці, з 20.01.2022 по 20.11.2024.
Разом з тим, суд виходить із того, що неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.
Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило частини третьої статті 551 ЦК України, згідно якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Такі висновки узгоджуються із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.04.2023 у справі № 199/3152/20 (Провадження № 14-224цс21) з посиланням на висновки в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, (провадження № 12-79гс19) (пункт 8.24) та від 28.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, (провадження № 14-623цс18) (пункт 85).
Так, положеннями статті 3 ЦК України регламентовано загальні засади цивільного законодавства, якими, згідно з пунктами 3, 6 частини першої цієїстатті ЦК України, є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.
Добросовісність є не тільки однією з основоположних засад цивільного законодавства, а також імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першоїстатті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.
Отже, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості.
А тому, в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності, може бути застосований також закріплений законодавцем встатті 3 ЦК України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) і як норма прямої дії, і як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.
Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20).
Беручи до уваги відсутність належних та допустимих доказів понесення позивачем збитків через порушення відповідачем зобов`язання у спірних правовідносинах, а також враховуючи неспівмірність заявленої до стягнення суми штрафу в розмірі 2 220 000 грн. за обома договорами, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, враховуючи, що в Україні діє режим воєнного стану та відповідач перебуває на військовій службі, суд доходить висновку про зменшення в порядку ч. 3 ст. 551 ЦК України арифметично-правильного та обґрунтованого розміру заявленого до стягнення штрафу до 1 110 000 грн, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових коштів, які відповідач отримав від позивача для поставки йому запчастин до автомобіля у розмірі 5 000 доларів США, то вказана вимога задоволенню не підлягає, оскільки позивачем доказів передання ним відповідачу вказаних коштів до суду не надано та в судовому засіданні позивач підтвердив, що письмових договорів про передачу вказаних коштів між ним та відповідачем не укладалося.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
З огляду на викладене, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 192, 204, 207, 524, 526, 533, 546, 549, 550, 551, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. ст. 76-81, 89,141, ст. ст. 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , заборгованість за договорами позики від 07.05.2021 та 20.10.2021 в сумі 1 140 016 грн. (один мільйон сто сорок тисяч шістнадцять гривень), а також штраф (неустойку) в сумі 1 110 000 грн. (один мільйон сто десять тисяч гривень).
В решті позов залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8303 грн. 31 коп. судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне рішення складено 02.06.2025.
Суддя Л.А. Штифурко