ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
судді судової палати з розгляду цивільних справ Чернівецького апеляційного суду Литвинюк І. М. щодо постанови апеляційного суду від 02 червня 2025 року у цивільній справі №727/945/25 (провадження № 22-ц/822/511/25) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про визначення місця проживання дитини
02 червня 2025 року м. Чернівці
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 квітня 2025 року, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 02 червня 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач ОСОБА_2 не заперечує щодо того, щоб дитина проживала разом з позивачкою, що підтверджується відзивом відповідача. Отже, право позивачки не є порушеним.

Колегія суддів апеляційного суду, погодившись з таким висновком суду першої інстанції, мотивувала своє рішення тим, що аналіз позовної заяви свідчить, що підставами позову про визначення місця проживання дитини з матір`ю позивачка зазначала, що це найкращий варіант для забезпечення здоров`я, безпеки та благополуччя дитини, що нею створені комфортні умови для проживання дитини, включаючи окремий простір, який відповідає його віковим і медичним потребам.

Постанова апеляційного суду також обґрунтована тим, що письмового висновку щодо розв`язання спору щодо місця проживання дитини відповідно до вимог статті 19 Сімейного кодексу України матеріали справи не містять. При цьому, з листа Служби у справах дітей Чернівецької міської ради від 10 березня 2025 року вбачається, що матеріали справи не містять доказів про наявність між батьками спору щодо визначення місця проживання дитини, а тому відсутні підстави для надання органом опіки та піклування висновку, як одного з доказів для вирішення справи по суті.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що малолітня дитина на час розгляду справи в суді першої інстанції та постановлення рішення проживала разом з матір`ю, батько дитини не вимагав зміни місця проживання дитини, не порушував в судовому порядку питання про відібрання дитини у позивачки, а також не вказував про наявність у нього перешкод у спілкуванні з дитиною.

Також встановлено, що на даний час дитина проживає разом з батьком. Однак до постановлення судом першої інстанції рішення у справі у сторін був відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. Матеріали справи не містять будь-яких посилань на докази про те, що між батьками не досягнуто згоди з ким із них має проживати неповнолітня дитина.

Отже, на час розгляду справи в суді право позивачки, з якою дитина і до цього проживала, не є порушеним.

З рішенням апеляційного суду не погоджуюся та відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України викладаю окрему думку.

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування вимог позовної заяви ОСОБА_1 вказувала на те, що вона та її син ОСОБА_3 є внутрішньо переміщеними особами; синові надано правовий статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів і для відновлення емоційного стану дитини та забезпечення її гармонійного розвитку він потребує постійного догляду, емоційної підтримки та стабільного середовища. Син є дитиною з інвалідністю. Вона, як мати, постійно піклується про його здоров`я, освіту та розвиток. Умови, які створює батько, не відповідають рекомендаціям медичних фахівців, що може негативно вплинути на фізичний та емоційний стан дитини.

В апеляційній скарзі на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 квітня 2025 року позивачка вказувала на те, що вона дійсно не заперечувала, що дитина проживає з нею в м. Чернівці, однак після припинення фактичних шлюбних стосунків відповідач почав погрожувати їй, що забере в неї сина, вивезе дитину то до м. Харкова, то за кордон без її відома, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 зазначав, що на момент звернення ОСОБА_1 до суду першої інстанції був відсутній реальний спір щодо місця проживання дитини, оскільки малолітній ОСОБА_3 фактично проживав разом з матір`ю. При цьому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, залишити без змін.

Також в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 заявив, що після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення син проживає з ним. Крім того, він звернувся до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком.

Отже, вищенаведеним спростовується висновок апеляційного суду про те, що у цій справі відсутній спір між батьками з приводу визначення місця проживання дитини, оскільки відсутність спору характеризується тим, що між сторонами не залишається неврегульованих питань, а тому задоволення матеріально-правової вимоги позивача за такої ситуації є недоцільним та таким, що не призведе до виникнення бажаних позивачем наслідків, які вже досягнуті сторонами з урахуванням їх домовленості між собою. Однак у даній справі питання щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 з одним із батьків є спірним і це питання не врегульовано між сторонами.

Тлумачення частин другої, восьмої, дев`ятої та десятої статті 7 СК України свідчить, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

У частині першій статті 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до частини першої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У постанові Верховного Суду від 29 листопада 2023 року (справа № 757/555/22) суд виснував, що саме по собі пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини з матір`ю та подальше оскарження відповідачем рішення про задоволення цього позову в апеляційному порядку дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дитини. Позивачка як у касаційній скарзі, так і в судах попередніх інстанцій наголошувала на тому, що відповідач не заперечує проти проживання дитини разом з нею лише в зв`язку з тим, що вона подала заяву про залишення позову про відшкодування додаткових витрат на дитину без розгляду. Зазначала, що відповідач неодноразово погрожував відібрати дитину, у зв`язку з чим вона й звернулася до суду з цим позовом.

Подібний за змістом висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 334/3710/22 (провадження № 61-4072 св 24).

Верховний Суд наголошує на тому, що відсутність заперечень з боку батька щодо проживання дитини разом з матір`ю на момент пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору в такій справі.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

У цій справі саме по собі пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини з матір`ю, не дивлячись на те, що відповідач ОСОБА_2 в суді першої інстанції не заперечував проти проживання дитини разом з позивачкою, проте у відзиві на апеляційну скаргу та у судовому засіданні апеляційної інстанції просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивачки, дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дитини. Водночас позивачка зазначала про неможливість врегулювання з відповідачем питання щодо визначення місця проживання дитини та неспроможність у зв`язку з цим виконувати певні дії стосовно малолітньої дитини, у зв`язку з чим вона й звернулася до суду з цим позовом.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 501/1786/22 (провадження № 61-16857св 23).

У зв`язку з наведеним, приймаючи до уваги, що сторони у даній справі, які проживають окремо, не дійшли згоди з ким із них буде проживати малолітня дитина ОСОБА_3 (матеріали справи не містять відповідного договору між батьками або рішення органу опіки та піклування), враховуючи, що батько фактично заперечує проти визначення місця проживання дитини з матір`ю та одразу після ухвалення рішення судом першої інстанції змінив місце проживання дитини, а в суді апеляційної інстанції заявив про намір вивезти дитину до м. Харкова, вважаю, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасного висновку про відсутність спору між сторонами та, відповідно, права, яке підлягає судовому захисту.

Крім того, у постанові апеляційний суд послався на те, що у справі не надавався висновок служби у справах дітей щодо доцільності проживання неповнолітньої дитини разом з матір`ю у зв`язку з відсутністю спору. Не досліджувалися умови проживання батьків, не з`ясовувалася думка дитини.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 лютого 2025 року зобов`язано Службу у справах дітей Чернівецької міської ради надати Шевченківському районному суду м. Чернівці висновок щодо розв`язання спору у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про визначення місця проживання дитини.

Отже, питання про визначення місця проживання дитини було предметом розгляду Служби у справах дітей Чернівецької міської ради, яка листом від 12 грудня 2022 року № 105/01-903 повідомила суд про те, що відповідно до результату бесіди з батьком дитини ОСОБА_2 , у зв`язку з фактичною відсутністю спору між сторонами, підстави для підготовки висновку відсутні.

За загальним правилом, передбаченим статтею 19 СК України та статтею 56 ЦПК України, у спорах між батьками про визначення місця проживання малолітньої дитини участь органу опіки і піклування є обов`язковою. Спеціалісти відповідного органу мають надати суду письмовий фаховий висновок щодо розв`язання спору.

Повноваження органів опіки та піклування надавати висновки, їх вид і форма деталізуються у Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866.

Тлумачення змісту приписів Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що вони не допускають виключень щодо неотримання письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок.

Висновок владних органів містить дві складові: 1) відомості про факти, на основі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного розгляду та вирішення справи; 2) рекомендацію конкретного органу про те, як необхідно з точки зору державного інтересу (захист прав та інтересів дітей) вирішити справу, тобто висновок про факти та право.

Вказане дозволяє віднести висновки до засобів доказування (письмових доказів). Як й інші докази, вони не мають для суду наперед встановленої сили.

Однак винесення рішення у справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку, що суперечило би визначеному законодавством завданню цивільного судочинства (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом - захищаючи права та інтереси дитини і тим самим допомагають суду здійснювати захист відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України.

Такі висновки, безумовно, мають велике значення для ухвалення судом законного, обґрунтованого та справедливого рішення, оскільки висновок органів державної влади та місцевого самоврядування формується із урахуванням досвіду у певній сфері, в межах компетенції відповідного органу та на основі його повноважень.

Однак невчинення таких захисних дій з боку владного органу у вигляді неподання висновку не може слугувати підставою для відмови або для зволікання у захисті з боку суду. Адже здійснення правосуддя, захист прав та інтересів дітей не може ставитися у залежність від можливості здійснення владними органами своїх повноважень.

Тому у випадку ненадання висновку органом опіки та піклування, залученим до участі у справі, суд може надати додатковий строк відповідному органу, відклавши розгляд справи. Але відмовити у винесенні рішення у справі чи зупинити провадження у справі через відсутність такого висновку суд не може.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19 (провадження № 61-12112сво22) та у постанові Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 755/9769/21 (провадження № 61-1182св24).

Верховний суд наголошує, що передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв`язку із зловживанням правами одним із батьків (неповідомлення місця проживання, ухилення від обстеження умов проживання тощо) або із перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо.

В контексті конкретних обставин справи, спеціалісти органу опіки та піклування Чернівецької міської ради зобов`язані були виконати вимоги ухвали суду та надати висновок щодо визначення місця проживання дитини, який мав бути складений задля забезпечення належного розгляду справи, оскільки за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ними такого висновку є обов`язковим. Однак, в порушення вищезазначених норм законодавства, за відсутності перешкод у наданні такого висновку, Служба у справах дітей Чернівецької міської ради замість витребуваного судом висновку, обмежившись при цьому лише бесідою з батьком дитини, надіслала до суду листа, в якому зазначила, що спір між сторонами відсутній.

З урахуванням вимог статей 2, 367, 368 ЦПК України, сприяючи усебічному та повному з`ясуванню обставин справи (ч. 5 ст. 12 ЦПК), подібні процедурні дії міг вчинити апеляційний суд на стадії апеляційного провадження у справі, якщо би прийшов до висновку про наявність спору між сторонами. Зазначене не є отриманням нового доказу на стадії апеляційного провадження, що унеможливлюється з огляду на статтю 367 ЦПК України, а є виконанням завдань цивільного судочинства.

З огляду на встановлені обставини, зважаючи на наявність між батьками неврегульованого спору щодо визначення місця проживання їх малолітньої дитини ОСОБА_3 , який вони в досудовому порядку вирішити не змогли, така ситуація потребувала втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини.

Ураховуючи наведене, вважаю, що доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , є суттєвими, мали бути враховані апеляційним судом при вирішенні справи та давали підстави за результатом апеляційного перегляду скасувати рішення суду про відмову в позові та ухвалити нове рішення, яке би вирішило справу по суті, тобто розглянути позовні вимоги та встановити фактичні обставини.

Суддя І. М. Литвинюк