Провадження № 22-ц/4808/748/25
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л. В.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Девляшевського В.А.,

суддів: Баркова В.М., Луганської В.М.,

секретаря Кузів А.В.,

з участю позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Мелещенко Л.В., ухвалене 19 березня 2025 року в м. Івано-Франківську, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в :

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що з 10 серпня 2014 року вони перебувають у зареєстрованому шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 син ОСОБА_4 . Більше двох років до подання позову сторони проживають окремо. Через часті сварки їхні стосунки погіршилися, між ними зникло взаєморозуміння. Посилаючись на те, що подружні відносини фактично припинились, примирення та збереження шлюбу є неможливим, просила задовольнити позов.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 19 березня 2025 року позов задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 10 серпня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис № 1125 від 10 серпня 2013 року.

На вказане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що проходить військову службу в Збройних Силах України та перебуває в зоні проведення бойових дій. Відтак, мав намір скористатись правом на зупинення провадження. Вказував, що направляв до суду клопотання про відкладення слухання справи по суті, призначене на 19.03.2025, та копію довідки військової частини.

Вважає, що суд першої інстанції повинен був вжити заходи щодо примирення подружжя та зупинити провадження у справі. Більше того, що перебування сторони у в Збройних Силах України є самостійною підставою для зупинення провадження.

Посилаючись на зазначені обставини, просив рішення суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду по суті.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 покликається на законність та обґрунтованість рішення суду. Натомість, доводи апеляційної скарги вважає такими, що не містять підстав для його скасування.

Зазначила, що на час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач позов визнав та не заявляв про намір продовжувати шлюбні стосунки. Письмова згода відповідача на розірвання шлюбу виключає наявність спору та необхідність подальшого дослідження інших доказів. Натомість в апеляційній скарзі він не оспорює обставини, які стали підставою для розірвання шлюбу. Вважає, що зміна особою своєї думки після ухвалення рішення про розірвання шлюбу не є винятковою підставою для перегляду рішення або його скасування.

У судове засідання ОСОБА_2 та його представник повторно не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про час та місце розгляду справи.

Відтак, враховуючи вищенаведене, апеляційний суд відповідно до положень статті 372 ЦПК України не вбачає перешкод розглядові справи у їх відсутності.

В судовому засідання позивачка вимоги апеляційної скарги заперечила, пославшись на законність та обґрунтованість судового рішення.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судове рішення вищезазначеним вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції встановив, що причина розладу подружніх відносин між сторонами є справжньою, глибинною, подружжя фактично припинили спільне проживання і сімейне життя з поважних причин. Відтак, суд дійшов висновку, що шлюб носить формальний характер, подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому вважав, що шлюб між сторонами необхідно розірвати.

З таким висновком погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 10 серпня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 1125, що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб (а.с. 13а).

У шлюбі у сторін народилася дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що свідчать копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 15 січня 2014 року та серії НОМЕР_2 від 29 травня 2019 року відповідно (а.с. 12-13).

Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч. 1 ст. 24 СК України).

Частинами 3 та 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

За змістом ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначила, що їхнє з чоловіком сімейне життя не склалося, а подальше збереження сім`ї вважає неможливим. Стверджувала, що примирення з відповідачем є недоцільним, а розірвання шлюбу не суперечитиме особистим та майновим правам сторін.

Суд першої інстанції, встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивачка не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечать її інтересам, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.

Зазначене узгоджується з положеннями, викладеними в постановах Верховного Суду від 30.05.2019 року у справі №442/6319/16-ц та від 21.03.2019 року у справі №569/1011/18.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що суд не надав йому час на примирення з дружиною, оскільки згідно зі ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом указаної норми суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом в постановах від 03.12.2020 року у справі № 456/848/16-ц, від 11.11.2020 року у справі № 369/7035/18, від 09.09.2020 року у справі № 521/7207/18, від 20.07.2020 року у справі № 349/1031/17, від 10.06.2020 року у справі № 643/5316/18 та інших.

Беручи до уваги те, що апелянтом не обґрунтовувалась необхідність надання строку на примирення подружжя, а також враховуючи те, що позивачка не бажає зберігати подружні відносини із заявником, доводи відповідача про порушення його права на призначення подружжю строку для примирення є безпідставними. Аналогічно не підлягає задоволенню клопотання відповідача про надання строку для примирення апеляційним судом.

В даному випадку, з огляду на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій, слід прийти до висновку, що сторони не відновили та не продовжують відносини.

Що стосується посилання скаржника на те, що суд зобов`язаний був зупинити провадження, оскільки він знаходиться на службі в Збройних Силах України, то колегія зазначає наступне.

Так, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції (пункт 2 частини першої статті 251 ЦПК України).

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та вирішення питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, врегульовано Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (у редакції, чинній на час винесення оскаржуваної ухвали) (далі - Положення).

Відповідно до пункту 12 Положення встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Результат аналізу пункту 12 Положення дає підстави зробити висновок про те, що встановлення відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом оформлюється письмовими наказами по особовому складу.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Матеріали справи не містять достовірних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 перебував у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, оскільки він не надав наказ по особовому складу.

Натоміть довідка №8165 від 18 грудня 2024 року про те, що старший лейтенант ОСОБА_2 перебуває на військовій службі за мобілізацією у військовій частині № НОМЕР_3 з 07 грудня 2024 року, вказані обставини не підтверджує. Більше того, відповідача представляв адвокат, який зобов`язаний був надати правову допомогу, зокрема роз`яснити підстави зупинення провадження. Враховуючи це, у суду не було об`єктивних підстав для зупинення провадження у справі.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення постановлено з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права, ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності, доводи апеляційної скарги обґрунтованості висновків суду не спростовують, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-383, 384, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 19 березня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Барков В.М. Луганська

Повний текст постанови виготовлено 05 червня 2025 року.