Справа № 465/1456/16-ц Головуючий у 1 інстанції Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/811/3211/24 Доповідач в 2-й інстанції Шеремета Н. О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: представника Львівської міської ради Гринихи Х.А., представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської міської ради на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2016 року,-

ВСТАНОВИВ:

у березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2016 визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , згідно якої:

1.Відповідач визнає та підтверджує свою заборгованість перед позивачем в сумі 25 000,00 гривень за договором позики грошових коштів між фізичними особами від 30.03.2014 року.

2.Сторони погодили, що в рахунок погашення заборгованості за договором позики грошових коштів між фізичними особами від 30.03.2014 року в сумі 25 000,00 гривень відповідач передає позивачеві в якості відступного нежитлове приміщення площею 12,0 кв.м., позначене на поверховому плані під індексом 1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

2.1.Нежитлове приміщення належить відповідачу на праві приватної власності згідно з договором купівлі-продажу від 28.04.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Герилив М.Р. Та зареєстрованого в реєстрі за №1840, розташоване на земельній ділянці, площею 30,0 кв.м., яка передана у платне володіння та користування, згідно договору оренди земельної ділянки від 29.08.2003 року зі змінами від 14.06.2012 року та додаткової угоди до договору оренди від 01.10.2015 року.

3.Виходячи з положень п. 2 цієї мирової угоди сторони вирішили:

3.1.Визнати за ОСОБА_3 право власності на нежитлове приміщення площею 12,0 кв.м., яке позначене на поверховому плані під індексом 1 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

3.2.визнати зобов`язання ОСОБА_1 за договором позики грошових коштів між фізичними особами від 30.03.2014 року в сумі 25 000,00 гривень виконаним.

4.Право власності ОСОБА_3 на нежитлове приміщення площею 12,0 кв.м., яке позначене на поверховому плані під індексом 1 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 підлягає у встановленому порядку державній реєстрації права власності на нерухоме майно.

5.Судові витрати, які виникли у Сторін, покладаються на Сторону, яка їх понесла.

6.Сторони заявляють, що ні в процесі укладення цієї Мирової угоди, ні в процес виконання її умов не були, не будуть і не можуть бути порушені права будь-яких третіх осіб.

7.Ця Мирова угода складена в 3-х примірниках - по одному для кожної із Сторін та один примірник - для Франківського районного суду м. Львова.

Провадження у цивільній справі № 465/1456/16-ц, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - закрито.

Роз`яснено сторонам, що в силу вимог ч. 3 ст. 206 ЦПК України, повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвалу суду оскаржила Львівська міська рада,в апеляційній скарзі покликається на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що на підставі оскаржуваної ухвали суду за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на нежитлове приміщення площею 12 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, яка перебуває у комунальній власності, щодо якої відсутні відповідні рішення органу місцевого самоврядування про її надання в користування та відсутні правочини щодо такої земельної ділянки. Зазначає, що набувши право власності на нежитлове приміщення, ОСОБА_3 близько десяти років не зверталася до Львівської міської ради та її виконавчих органів щодо оформлення права власності чи користування земельною ділянкою, на якій розміщено це нежитлове приміщення. Єдиною підставою для набуття громадянами та юридичними особами права власності чи користування земельними ділянками із земель державної чи комунальної власності є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Вважає, що лише власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, здійснювати перебудови, а також дозволяти будівництво на належній їй земельній ділянці іншим особам. Будівництво вважається самочинним, якщо на земельній ділянці, що не була відведена для будівництва, збудоване нерухоме майно, забудова проведена або здійснюється без одержаного у встановленому порядку дозволу чи належно затвердженого проекту або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Звертає увагу, що нежитлове приміщення площею 12 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться на земельній ділянці комунальної форми власності, яка знаходиться в Шевченківському районі міста Львова, відтак, питання про визнання права власності на це нежитлове приміщення повинно вирішуватися Шевченківським районним судом м. Львова, оскільки позови, що виникають з приводу нерухомого майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Крім того, до участі у справі не залучено Львівську міську раду, яка є власником земельної ділянки, на якій розташоване нежитлове приміщення, право власності на яке визнано оскаржуваною ухвалою суду. Наголошує, що визнання оскаржуваною ухвалою суду права власності на тимчасові споруди як об`єкти нерухомого майна порушує її права як власника земельної ділянки, оскільки в результаті цього міська рада позбавлена можливості розпоряджатися земельною ділянкою комунальної власності. З наведених підстав просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Львівської міської ради Гринихи Х.А. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційне провадження підлягає закриттю з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частинах першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень.

У рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява №24465/04, Європейський суд з прав людини наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції слід тлумачити у контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії».

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення, згідно з яким жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі; повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (рішення Європейського суду з прав людини від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти росії»).

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» викладено висновок Європейського суду з прав людини про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом із тим, питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан потрібного їм судового провадження. У кожній справі суди мають перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків для оскарження втручання у принцип юридичної визначеності.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

У рішенні від 03 квітня 2025 року у справі «Обаранчук проти України» (заява №41443/16) Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що національні суди не надали жодних підстав, які б свідчили про наявність обставин суттєвого та переконливого характеру, які б виправдовували поновлення провадження у справі заявниці. Рішення про відкриття провадження за апеляційною скаргою Л. на рішення 2012 року порушило принцип правової визначеності. Відповідно, мало місце порушення пункту 1 статті6 Конвенції.

Отже, встановлення строків звернення до суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі №160/6211/21 (провадження № К/990/25232/22) та від 09 квітня 2025 року у справі № 1313/665/2012 (провадження № 61-792ск25).

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи є підстави для поновлення строків на оскарження.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення може бути визнано порушенням права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. Особа, яка подає апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання процесуального обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту апеляційної скарги, у тому числі щодо доведення поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Вирішуючи питання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, суд має виходити із того, що підстави пропуску строків можуть бути визнані поважними лише у тому випадку, якщо таке недотримання строків апеляційного оскарження зумовлене діями (бездіяльністю) суду першої інстанції, а так само наявністю інших об`єктивних перешкод, що безумовно перешкоджали своєчасному зверненню з такою скаргою.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Відповідно до частини першої статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно з пунктом 13 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі Закон № 2147-VIII), судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У пункті 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII встановлено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Отже, судові рішення, що ухвалені до набрання чинності цією редакцією ЦПК України, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, однак до розгляду таких скарг застосовуються правила, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Подібний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 21 лютого 2019 року у справі №908/1141/15-г.

Стаття 294 ЦПК України (в редакції чинній на день постановлення оскаржуваної ухвали суду) передбачала, що апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Норми, які регулюють строки подання скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій.

При вирішенні питання про поновлення строку суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду.

Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Разом з тим право суду на поновлення строку не є безмежним.

Поважними причинами пропуску процесуального строку вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення заяви стає неможливим або утрудненим, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк, подання апеляційної скарги.

Суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Питання про поновлення чи продовження пропущеного строку вирішує суд, у якому належало вчинити процесуальну дію або до якого потрібно було подати документ чи доказ.

Зазначені висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 204/2113/14-ц та від 25 листопада 2020 року у справі № 2-9436/2007.

З матеріалів справи вбачається, що 06 вересня 2016 року Франківський районний суд м. Львова постановив ухвалу про затвердження мирової угоди.

23 жовтня 2024 року Львівська міська рада, яка не брала участі у справі, подала апеляційну скаргу на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2016 року, покликаючись на те, що оскаржуваною ухвалою суду порушено її право на розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у її власності.

Обгрунтовуючи поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали Франківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2016 року, Львівська міська рада покликається на те, що про оскаржувану ухвалу суду дізналася лише 18 жовтня 2024 року, отримавши таку на свій запит, а апеляційна скарга подана протягом п`яти днів з дня отримання оскаржуваної ухвали суду.

На підтвердження вищезазначених обставин до апеляційної скарги долучено витяг з системи електронного документообігу Львівської міської ради про реєстрацію за № 1.7-36736-29 від 18 жовтня 2024 року вхідної кореспонденції, а саме копії ухвали суду Франківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2016 року (а.с. 85)

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 04 листопада 2024 року поновлено Львівській міській раді строк на апеляційне оскарження ухвали Франківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2016 року, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Львівської міської ради на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2016 року та витребувано з Франківського районного суду м Львова цивільну справу №465/1456/16 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Поновляючи строк на апеляційне оскарження ухвали Франківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2016 року, колегія суддів виходила з того, що Львівська міська рада не брала участі у справі і що апеляційна скарга подана протягом п`яти днів з дня вручення їй копії оскаржуваної ухвали суду.

07 листопада 2024 року цивільна справа №465/1456/16 отримана Львівським апеляційним судом.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегією суддів встановлено, що в матеріалах справи міститься клопотання про ознайомлення з матеріалами, подане представником Львівської міської ради (згідно довіреності) Т. Яворським 08 травня 2020 року (а.с.57), яке зареєстроване у Франківському районному суді м. Львова 08.05.2020 року, на підтвердження представництва якого до клопотання долучено довіреність, видану 27.09.2019 року №29-вих-223 підписану Львівським міським головою Садовим А.І, термін дії 1 рік.

Термін дії довіреності на день подання клопотання не закінчився, матеріали справи не містять інформації, що така довіреність була відкликана її довірителем, а відтак на момент ознайомлення з матеріалами справи така довіреність була чинною.

Представник Львівської міської ради Гриниха Х.А. в суді апеляційної інстанції підтвердила, що дійсно у Львівській міській раді працював Яворський , який на даний час звільнений з роботи.

Крім цього, представник Львівської міської ради зазначила, що сумнівається у тому, що підпис на клопотанні про ознайомлення з матеріалами справи належить саме Яворському, однак, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх сумнівів, а відтак колегія суддів вважає такі твердження представника Львівської міської ради лише припущенням, однак доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 490/9587/18 зазначено, що особа, не повідомлена про розгляд справи (пункт 1 частини другої статті 358 ЦПК України), це особа, яку не сповістили про наявність судового провадження у справі і яка, відповідно, не знала/не могла знати про розгляд справи.

Під неповідомленням особи про розгляд справи розуміються випадки, коли учасник справи взагалі ніяким чином не повідомлявся судом і не знав про наявність справи в провадженні суду.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 201/13990/15-ц, від 29 січня 2021 року у справі № 308/2739/16-ц, та від 21 червня 2023 року у справі № 202/32361/13-ц.

Зі змісту вищезазначеного клопотання представника Львівської міської ради вбачається, що таке подано з метою з`ясування можливого порушення права територіальної громади м. Львова при визнанні за ОСОБА_3 права власності на нежитлове приміщення площею 12.0 кв.м., позначене на поверховому плані під індексом I, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З врахуванням вищенаведених обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, з врахуванням подання Львівською міською радою клопотання про ознайомлення з матеріалами справи, колегія суддів вважає безспірним те, що про постановлення Франківським районним судом м. Львова 06 вересня 2016 року оскаржуваної ухвали про затвердження мирової угоди у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості Львівській міській раді було відомо ще 08 травня 2020 року.

Колегія суддів зазначає, що будучи обізнаною про розгляд Франківським районним судом м. Львова справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та ухвалене у цій справі судове рішення, подавши ще 08 травня 2020 року клопотання про ознайомлення з матеріалами справи, Львівська міська рада протягом тривалого часу, до жовтня 2024 року, не цікавилася цією справою, не вивчала питання порушення оскаржуваною ухвалою прав чи законних інтересів Львівської міської ради, а вважаючи їх порушеними, не вживала заходів для відновлення порушеного, на думку Львівської міської ради, її прав та законних інтересів, впродовж чотирьох років не оскаржувала ухвалу в апеляційному порядку.

Відтак, подання Львівською міською радою апеляційної скарги після спливу більше ніж 8 років з дня постановлення оскаржуваної ухвали суду та більше ніж 4 років після того, як їй стало відомо про таку,є наслідком нереалізації (нездійснення) Львівською міською радою своїх процесуальних прав, що не пов`язано з будь-якими об`єктивними перешкодами, а подальше звернення із заявою про надання копії ухвали Франківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2016 року, на думку колегії суддів, вчинене з метою створення формальних підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження.

Оцінивши поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, колегія суддів дійшла висновку про те, що зазначені Львівською міською радою причини пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали Франківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2016 року, зважаючи на її обізнаність про оскаржувану ухвалу ще у травні 2020 року, не є поважними, що свідчить про відсутність підстав для відкриття апеляційного провадження.

Поновлення процесуального строку зі спливом значного періоду часу та з підстав, які не видаються переконливими щодо їх поважності, буде порушенням принципу res judicata, що є складовою частиною верховенства права, й таке поновлення також призведе до порушення принципу правової визначеності і відповідно до необґрунтованого втручання у права особи, які були визнані оскаржуваною ухвалою суду, яка у зв`язку зі спливом значного періоду часу набула статусу остаточної.

Крім того, безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою Львівської міської ради на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2016 року підлягає до закриття.

Керуючись ст. 362 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційне провадження за апеляційною скаргою Львівської міської ради на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2016 року закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної ухвали.

Повна ухвала складена 04.06.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк