КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/6890/2025 Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 752/8386/23

05 червня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 червня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Плахотнюк К.Г., у цивільній справі за позовом Національного університету біоресурсів і природокористування України до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по квартирній платі і комунальних послугах,-

в с т а н о в и в :

У квітні 2023 року Національний університет біоресурсів і природокористування України звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по квартирній платі і комунальних послугах.

На обґрунтування позовних вимог зазначало, що ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується карткою прописки (Форма № A).

Національний університет біоресурсів і природокористування України є балансоутримувачем будинку по АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою від 17.03.2023 року № 37/123 та здійснює обслуговування будинку і забезпечує надання житлово-комунальних послуг його мешканцям через житлово-комунальний відділ Університету.

Зазначав, що університет добросовісно здійснює обслуговування будинку прибудинкової території, і забезпечує надання житлово- комунальних послуг відповідачеві, а останній, не розраховуючись своєчасно за послуги, має борг у сумі 25 284 грн 89 коп. за період з 01.01.2021 року по 31.01.2023 року, що підтверджується рахунком-повідомленням від 01.02.2023 року.

Університетом відповідачеві були надіслані претензії від 21.01.2021 року № 0123, від 17.01.2022 року № 0179, від 12.10.2022 року № 1099, від 13.01.2023 року № 0100 про стягнення заборгованості, однак вимоги задоволені не були і відповіді на претензії від відповідача не надійшло.

У зв?язку з чим, станом на 28.02.2023 року у відповідача перед університетом виникла заборгованість, яка становить 25 284 грн 89 коп., що підтверджується довідкою університету про заборгованість від 08.03.2023 року № 13/126.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Частиною 2 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлений обов?язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно з абз. 2 ст. 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов?язання.

Враховуючи вищевикладене, позивач Національний університет біоресурсів і природокористування України просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Національного університету біоресурсів і природокористування України заборгованість за отримані житлово-комунальні послуги за період з 01.01.2021 року по 31.01.2023 року у сумі 25 284 (двадцять п?ять тисяч двісті вісімдесят чотири) грн 89 коп., інфляцію за період з 01.01.2021 року по 23.02.2022 року у сумі 975 (дев?ятсот сімдесят п?ять) грн 89 коп., три проценти річних від простроченої суми за період з 01.01.2021 року по 23.02.2022 року у сумі 218 (двісті вісімнадцять) грн 64 коп., та судовий збір 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 40 коп.

27 вересня 2023 року суд першої інстанції протокольною ухвалою залучив до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 10 червня 2024 рокупозов Національного університету біоресурсів і природокористування України до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по квартирній платі і комунальних послугах задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Національного університету біоресурсів і природокористування України (, адреса: м. Київ, вул. Героїв Оборони, 15) заборгованість за отримані житлово-комунальні послуги за період з 01.01.2021 року по 31.01.2023 року у сумі 25 284,00 грн., збитки від інфляції за період з 01.01.2021 року по 23.02.2022 року у розмірі 975,89 грн., три відсотки річних від простроченої суми за період з 01.01.2021 року по 23.02.2022 року у розмірі 218,64 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Національного університету біоресурсів і природокористування України (, адреса: м. Київ, вул. Героїв Оборони, 15) витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. 00 копійок.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 15 січня 2025 року відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив суд рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 червня 2024 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що вказане судове рішення ухвалено із грубими порушеннями норм матеріального та процесуального закону, також судом надано неправильну правову оцінку обставинам справи.

Зазначає, що висновок суду не відповідає ні зазначеним нормам закону, ні обставинам справи.

Вказує на те, що встановлений судом факт його відмови від підписання нового договору (причому відмови не безпідставної, а через невідповідність запропонованих умов договору вимогам закону та підзаконних актів) свідчить не про відсутність договірних відносин або договору як такого, а саме про те, що зберігає чинність раніше укладений договір про надання житлово-комунальних послуг, у відповідності з яким ним вказані послуги і оплачувалися. При цьому ніким з учасників процесу не заперечувався факт наявності раніше укладеного договору.

Зазначає, що відповідно до вимог ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом, у відповідності до ч.1 ст.651 ЦК.

При цьому, у даному випадку згоди сторін на розірвання або зміну договору (чи укладення нового договору, який би, відповідно, припиняв дію попереднього) не було, про що він неодноразово пояснював суду у заявах по суті справи та в інших процесуальних документах, а також у судовому засіданні. Доказів на спростування цього твердження позивачем не надано.

Тобто, на думку апелянта, суд у даному випадку неправильно застосував норми цивільного закону через те, що дав неправильну оцінку обставинам справи.

Вказує на те, що суд застосував вимоги ст.ст.610, 625 ЦК, вбачаючи з його боку порушення зобов`язань за договором, якого насправді не було, оскільки ним виконувалися зобов`язання саме за укладеним договором, а позивач намагається стягнути з нього кошти відповідно до умов договору, який укладено не було, що суперечить як вимогам ЦК України, так і нормам Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Зазначає, що наполягав на залученні доказів, у тому числі свідків, зміні засідання для розгляду справи по суті на підготовче судове засідання та розгляді справи за правилами загального позовного провадження, однак суд ніяким чином на це не відреагував.

Вважає, що судом першої інстанції допущено грубі процесуальні порушення у справі.

Так, до участі у справі були залучені, причому за ініціативою суду (сторони таких клопотань не подавали) ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 . Вказані особи є співвласниками житлового приміщення, тобто, за п.6 ч.1. ст.1 Закону «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальними споживачами житлово-комунальних послуг. Індивідуальні споживачі зобов`язані сплачувати за житлово-комунальні послуги, відповідно до п.5 ч.2 ст.7 Закону.

З усіх співвласників квартири, позивачем подано позов саме до нього, та судом стягнуто відповідні кошти саме з нього, а не з усіх співвласників квартири, - індивідуальних споживачів - пропорційно.

Окрім того, залучено їх протокольною ухвалою суду, згідно журналу судового засідання (а.с.128) - «залучити інших сторін».

Зазначає, що при залученні осіб саме як сторін (як зазначено у журналі судового засідання, та як випливає з їх правового статусу відповідно до вимог закону) - суд не звернувся до позивача з вимогою підготувати відповідні процесуальні документи щодо формулювання вимог до них.

Зазначає, що ОСОБА_2 на даний час проходить військову службу за мобілізацією, у зв`язку із чим звернувся із клопотанням про зупинення провадження у справі, мотивуючи його неможливістю вживати заходів для захисту своїх прав, перебуваючи на військовій службі.

У відповідності до п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України, вказана підстава є безумовною для зупинення провадження у справі, це є не правом, а обов`язком суду. Проте, судом дане клопотання проігноровано, що на думку апелянта саме по собі є грубим процесуальним порушенням, яке є підставою для скасування судового рішення.

Зазначає, що у справі є довідка від 30.01.2024 року (а.с.202) про те, що фіксація судового засідання технічними засобами не здійснювалася ніби-то через відсутність усіх учасників процесу, однак, він та представник позивача були присутні у будівлі суду, чекали у коридорі, але до зали судового засідання не були допущені. Вважає, що таким чином судом було здійснено ухилення від розгляду вказаного клопотання про зупинення провадження та було допущено істотне порушення прав осіб, залучених як сторони, на захист від позову, а також взагалі не вирішено питання щодо їх права та обов`язки у межах справи, що є істотними процесуальними порушеннями.

Також, не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 16 січня 2025 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив суд рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення яким у задоволенні позовних вимог до нього відмовити.

Зазначає, що вказане рішення ухвалено із істотними порушенням, зокрема, і його прав.

Вказує на те, що до участі у справі були залучені ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .

Вказані особи є співвласниками житлового приміщення, а тому згідно вимог закону залучення його та інших осіб, що є співвласниками квартири, до участі у даній справі мало відбуватися саме як співвідповідачів, а не як третіх осіб.

Зазначає, що за даними сайту Судова влада України дані усіх цих осіб вказано саме як відповідачів, а тому, на думку апелянта, рішення суду, у якому вказані особи вказані як треті особи, є незаконним саме по собі.

Окрім того, після залучення його до участі у справі, ним подавалося клопотання про зупинення провадження по справі, оскільки він проходить службу у Збройних силах України за мобілізацією. Зупинити провадження у такому випадку є обов?язком (а не правом) суду відповідно до п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України. Проте, суд не розглянув це клопотання та не задовольнив його.

Окрім того, судом не надано йому доступу до справи у Електронному кабінеті Електронного суду, хоча така заява ним подавалася.

Вважає, що ці процесуальні порушення самі по собі є підставою для скасування судового рішення.

Окрім того, при ухваленні оскаржуваного рішення суд виходив з відсутності укладеного між позивачем та відповідачем договору про надання житлово-комунальних послуг та з того, що відсутність договору не звільняє відповідача від оплати цих послуг. Проте, судом проігноровано доводи ОСОБА_1 про те, що є чинним раніше укладений договір про надання житлово-комунальних послуг, від укладення нового договору він відмовився через невідповідність закону запропонованого позивачем проекту і це свідчить про чинність раніше укладеного договору, у відповідності до якого він і здійснював оплату, а тому вважає, що судом невірно застосовані норми цивільного права до встановлених у справі правовідносин.

12 березня 2025 року та 13 березня 2025 року від представників Національного університету біоресурсів і природокористування України- Жарікової А.Л. та Ткачука В.А. через підсистему «Електронний суд» надійшли відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

У вказаних відзивах представники позивача зазначають, що згідно з вимогами ч. 3 ст. 13 Конституції України, з якою кореспондується частина четверта ст. 319 ЦК України, власність зобов`язує, власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ЦК України).

Спірні правовідносини виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг і регулюються, зокрема, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», нормами Цивільного, Житлового кодексів України.

Частина 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Разом з тим, факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати фактично отриманих послуг.

Обов`язок сплатити за надані й спожиті житлово-комунальні послуги випливає також з ч. 1 ст. 11 ЦК України про те, що цивільні права та обов`язки випливають з дій осіб, що передбачені актом цивільного законодавства.

Зазначена практика правозастосування правових норм у сфері оплати житлово-комунальних послуг є сталою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 р. у справі 712/8916/17, постанови Верховного Суду від 15.03.2018 р. у справі № 401/710/15-ц, від 18.09.2019 р. у справі № 369/3682/16-ц, від 07.02.2024 р. у справі № 372/2236/21).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, при цьому, такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 2 ст. 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Вказують на те, що відповідач у встановленому законом порядку не відмовився від забезпечення послуг позивачем, доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, відповідно до порядку, визначеного ст. 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», що б дало підстави для звільнення від їх оплати, відповідачем суду надано не було.

Зазначають, що позивач добросовісно здійснює обслуговування будинку та прибудинкової території і забезпечує надання житлово-комунальних послуг відповідачу, а останній, не розраховується своєчасно та у повному розмірі за отримані послуги, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за період з 01.01.2021 року по 31.01.2023 року у сумі 25 284,00 грн., що підтверджується доказами, які знаходяться в матеріалах справи.

Вважають, що оскільки, позивач довів ті обставини, на які посилався, як на підставу своїх позовних вимог, то з відповідача на його користь підлягає стягненню сума заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01.01.2021 року по 31.01.2023 року у сумі 25 284,00 грн., збитки від інфляції за період з 01.01.2021 року по 23.02.2022 року у розмірі 975,89 грн., три відсотки річних від простроченої суми за період з 01.01.2021 року по 23.02.2022року у розмірі 218,64 грн.

12 березня 2025 року та 13 березня 2025 року від представників Національного університету біоресурсів і природокористування України- Жарікової А.Л. та Ткачука В.А. через підсистему «Електронний суд» надійшли відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_2 .

Зазначають, що ухвалою суду від 27.09.2023 року до участі у справі на стороні відповідача залучено третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .

Зазначені треті особи судовою справою не цікавились, в суд не з`являлись.

Доводи відповідача про те, що судом першої інстанції порушено п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, оскільки ОСОБА_2 проходить військову службу за мобілізацією, тому суд мав зупинити провадження у справі, є безпідставними так як пункт 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України передбачає обов`язок суду зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідно до ст. 52 ЦПК України треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін. Про прийняття позовної заяви та вступ третьої особи у справу суд постановляє ухвалу. Треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, користуються усіма правами і несуть усі обов`язки позивача. Після вступу у справу третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, справа за клопотанням учасника справи розглядається спочатку.

Зазначають, що ОСОБА_2 у даній справі не є позивачем, відповідачем, або третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору. Він залучений судом до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, атому відсутні підстави для зупинення провадження у справі, передбачені п. 2. ч. ст. 251 ЦПК України.

За таких обставин вважають, що апеляційна скарга ОСОБА_2 є необрунтованою, недоведеною, а викладені у ній обставини надуманими та такими, що не знаходять свого відображення у матеріалах справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційних скарг, відзивів на апеляційні скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується карткою прописки (Форма №4) та інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи №92737267 від 02.05.2023 року.( а.с.7, 25).

Споживачами та співвласниками у рівних долях квартири за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 11 січня 1999 року, виданого Національним аграрним університетом згідно з розпорядженням ( наказом) від 11 січня 1999 року № 7.( а.с. 234).

Національний університет біоресурсів і природокористування України є балансоутримувачем будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою від 17.03.2023 року № 37/123 та здійснює обслуговування будинку і забезпечує надання житлово-комунальних послуг його мешканцям через житлово-комунальний відділ Університету.

Згідно довідки Національного університету біоресурсів і природокористування України від 08.03.2023 року № 13/126 станом на 28.02.2023 року прострочена дебіторська заборгованість по мешканцю ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 за період січень 2021 року-січень 2023 року становить 25 284, 89 грн. (а.с. 10).

Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що інфляційні нарахування та 3 % річних по мешканцю ОСОБА_1 , який проживає АДРЕСА_1 за період з січня 2021 року по січень 2022 року становлять : інфляційні нарахування-975, 89 грн., 3% річних-218, 64 грн.( а.с. 15, 16).

Задовольняючи позовні вимоги Національного університету біоресурсів і природокористування України до ОСОБА_1 , стягуючи з ОСОБА_1 на користь Національного університету біоресурсів і природокористування України заборгованість за отримані житлово-комунальні послуги за період з 01.01.2021 року по 31.01.2023 року у сумі 25 284,00 грн., збитки від інфляції за період з 01.01.2021 року по 23.02.2022 року у розмірі 975,89 грн., три відсотки річних від простроченої суми за період з 01.01.2021 року по 23.02.2022 року у розмірі 218,64 грн., суд першої інстанції посилався на те, що відповідач споживав житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 у період з січня 2021 року по січень 2023 року, надання яких забезпечувалось позивачем, у встановленому законом порядку не відмовлявся від отримання вказаних послуг, доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, відповідно до порядку, визначеного ст. 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», що б дало підстави для звільнення від їх оплати, відповідачем у розпорядження суду не надано.

З огляду на зазначене, станом на 28.02.2023 року сума заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01.01.2021 року по 31.01.2023 року становить - 25 284,00 грн.

Оскільки позивач довів ті обставини, на які посилався, як на підставу своїх позовних вимог, то з відповідача на його користь підлягає стягненню сума заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01.01.2021 року по 31.01.2023 року у сумі 25 284,00 грн., збитки від інфляції за період з 01.01.2021року по 23.02.2022 року у розмірі 975,89 грн., три відсотки річних від простроченої суми за період з 01.01.2021 року по 23.02.2022 року у розмірі 218,64 грн.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідачем не спростовано, а тому суд враховує його при визначенні розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача за невиконання свого зобов`язання щодо своєчасної сплати вартості наданих та спожитих житлово - комунальних послуг.

Колегія суддів із таким висновком суду першої інстанції в повній мірі погодитися не може, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно положень частини четвертої статті 319 ЦК України власність зобов`язує.

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, з урахуванням додатково поданих пояснень (заперечень проти позову) відповідачем в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Господарська діяльність, спрямована на задоволення потреб фізичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них території є діяльністю з утримання будинків і прибудинкових територій відповідно до положень ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

У залежності від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газопостачання, централізоване опалення тощо), 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, освітлення місць загального користування, поточний ремонт тощо), 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання), укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо) (стаття 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання таких послуг, регулюються як нормами Цивільного кодексу України, так і Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а також іншими нормативно-правовими актами у галузі цивільного, житлового законодавства та актів, що регулюють відносини у сфері надання житлово-комунальних послуг.

Як встановлено судом, Національний університет біоресурсів і природокористування України є балансоутримувачем будинку по АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою від 17.03.2023 року № 37/123 та здійснює обслуговування будинку і забезпечує надання житлово-комунальних послуг його мешканцям через житлово-комунальний відділ Університету.

Споживачами та власниками кватири за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 11 січня 1999 року (а.с. 234).

Як визначено положенням статті 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року № 1875-IV та ч. 1 ст. 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Даним Законом передбачено, що під договором слід розуміти усну чи письмову угоду між споживачем та виконавцем послуг. Цей Закон також передбачає оформлення письмової угоди через посередництво квитанцій та інших розрахункових документів.

Згідно з частиною другою ст. 638 Цивільного кодексу України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною другою ст. 642 Цивільного кодексу України встановлено, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції.

Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За змістом ч. 1 ст. статті 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, наявність відносин між сторонами, а отже, і виникнення цивільних прав та обов`язків розпочинається з моменту якісного та своєчасного надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території, надсиланням споживачу платіжного документу (рахунку) на оплату спожитих послуг, та здійснення споживачем оплати по рахункам за отримані належної якості послуги.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Як вбачається із довідки від 31.05.2023 року № 73 в житловому будинку АДРЕСА_1 , та обліковується на балансі Національного університету біоресурсів та природокористування України, знаходяться 37 квартир. У 2020 році мешканці 31 квартири уклали договори з Університетом про надання житлово-комунальних послуг. Мешканці 6 квартир відмовилися укладати вище зазначені договори ( а.с. 71).

Як було встановлено судом, ОСОБА_1 відмовився укладати вказаний договір, що підтверджується службовою запискою начальника Житлово-комунального господарства Журенка В.В. від 31.05.2023 року. ( а.с. 72).

При цьому, факт відсутності договору сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року у справі № 6-2951цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі № 751/3840/15-ц, постановах Касаційного господарського суду від 11.04.2018 року у справі №904/2238/17 та від 16.10.2018 року у справі № 904/7377/17.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом

Згідно довідки Національного університет біоресурсів і природокористування України від 08.03.2023 року № 13/126 станом на 28.02.2023 року прострочена дебіторська заборгованість по мешканцю ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 за період з січня 2021 року по січень 2023 року становить 25 284, 89 грн. (а.с. 10).

Із розрахунку заборгованості вбачається, що інфляційні нарахування та 3 % річних по мешканцю ОСОБА_1 , який проживає АДРЕСА_1 за період з січня 2021 року по січень 2022 року визначені у наступних розмірах: інфляція-975, 89 грн., 3% річних-218, 64 грн.( а.с. 15, 16).

Документальних підтверджень, у тому числі підписаних споживачем та виконавцем послуг актів-претензій, як це передбачено статтею 27 «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII, щодо ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості послуг, матеріали справи не містять і сторона відповідача під час судового розгляду справи таких доказів не надала.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.05.2021 у справі № 461/9578/15 звернула увагу на те, що в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

З системного аналізу наведених вище норм права вбачається, що зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Чинне законодавство України не містить чіткого переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків.

У цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема, повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акту звіряння розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії та/або письмове прохання відстрочити сплату боргу та/або письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу та/або часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Аналогічний правовий висновок викладено зроблений Верховним Судом України у постанові від 27 квітня 2016 року по справі №3-269гс16, у постанові від 9 листопада 2016 року по справі №6-1457цс16, у постанові від 29 березня 2017 року по справі №6-1996цс16,у постанові від 08 листопада 2017 року по справі № 6-2170цс16, Верховним Судом у постанові від 9 листопада 2018 року по справі № 911/3685/17, у постанові від 24 квітня 2019 року по справі № 569/8314/14.

З наданої позивачем довідки (а.с.139-145 том 1) вбачається, що споживачами послуг здійснювалися лише часткові оплати наданих жилово-комунальних послуг, внаслідок чого і виникла заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Борг, що обліковується за співвласниками квартири АДРЕСА_1 , з оплати житлово-комунальних послуг за період з січня 2021 року по січень 2023 року становить суму 25 284, 89 грн.

Верховний Суд у своїй практиці чітко дотримується правової позиції щодо шляху захисту інтересів боржників, направленого на встановлення обґрунтованої, на їх думку, та такої, що відповідає дійсності заборгованості за житлово-комунальні послуги, а саме: шляхом доведення таких чітко визначених та обґрунтованих розмірів при запереченні на позов у спорі про стягнення з нього заборгованості шляхом надання контррозрахунку.

Поряд з цим, контррозрахунку, належних і допустимих доказів, в розумінні чинного ЦПК України, на спростування розрахунку наданого Національним університетом біоресурсів та природокористування про нарахування житлово-комунальних послуг, стороною відповідача не надано та матеріали справи таких доказів не містять.

Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених судом фактичних обставин у своїй сукупності дозволяють колегії суддів апеляційного суду зробити висновок про те, що у співвласників квартири АДРЕСА_1 наявна заборгованість зі сплати житлово-комунальних послуг за період з січня 2021 року по січень 2023 рокуу розмірі 25 284, 89 грнта наявність порушеного праваНаціонального університету біоресурсів та природокористування України.

Згідно з вимогами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Як роз`яснив Верховний Суд України у правовій позиції від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15, закріплена в пункті 10 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово - комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування до таких правовідносин правових норм, установлених у статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами. Тобто, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово - комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України.

Оскільки правовідносини, які складися між сторонами, є грошовими зобов`язаннями у силу вимог статті 509 ЦК України, то позивач має право на отримання заборгованості за надані послуги з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

У зв`язку з чим у позивача виникло право на стягнення 3 % річних від простроченої суми та інфляційних нарахувань.

Із розрахунку вбачається, що інфляційні нарахування та 3 % річних по мешканцю ОСОБА_1 , який проживає АДРЕСА_1 за період з січня 2021 року по січень 2022 року становлять наступні суми: інфляційні нарахування-975, 89 грн., 3% річних-218, 64 грн.( а.с. 15, 16).

При цьому, колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з вимогами позивача в частині покладення на відповідача ОСОБА_1 обов?язку щодо повної сплати вартості наданимх житлово-комунальних послуг, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 356 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном (стаття 360 ЦК України).

Отже, кожен із власників спільної часткової власності несе витрати по утриманню майна відповідно до своєї частки у спільному майні.

Якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства (стаття 540 ЦК України).

Натомість, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання (статті 541 ЦК України).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що споживачами послуг та співвласниками у рівних долях квартири за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 11 січня 1999 року.( а.с. 234).

Позивач Національний університет біоресурсів і природокористування України, звертаючись до суду із даним позовом, пред?явив вимоги лише до одного співвласника квартири, до ОСОБА_1 .

Протягом розгляду справи позивач Національний університет біоресурсів і природокористування України позовних вимог не змінював (не уточнював) та у відповідності до вимог статті 51 ЦПК України клопотання про залучення до участі справі співвідповідачів не заявляв.

27 вересня 2023 року судом першої інстанції протокольної ухвалою було залучено до участі у справі у якості третіх осіб на стороні відповідача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .

Як визначено частинами першою, третьою статті 13 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

З огляду на те, що позивачем позовні вимоги про стягнення заборгованості пред?явлено лише до одного співвласника квартири ОСОБА_1 , частка якого у праві власності становить 1/4 частину, то колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову Національного університету біоресурсів і природокористування України та стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за отримані житлово-комунальні послуги відповідно до його частки у праві спільної часткової власності на квартиру (1/4 частка).

Отже, з відповідача ОСОБА_1 на користь Національного університету біоресурсів і природокористування України підлягає стягненню заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з січня 2021 року по січень 2023 року у розмірі 6 321, 22 грн, з урахуванням 3 % річних від простроченої суми у розмірі 54, 66 грн, та інфляційних втрат- 243, 97 грн, що складає 1/4 частини від загальної суми боргу.

Разом з тим, часткове задоволення позову про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, що підлягає сплаті співвласниками квартири, не позбавляє права позивача звернутися до суду з вимогами до інших трьох співвласників квартири ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягненнярешти заборгованості за житлово-комунальні послуги.

В цій частині доводи апеляційної скарги відповідача знайшли своє підтвердження.

Доводи апеляційних скарг відповідача ОСОБА_1 та третьої ОСОБА_2 про те, що встановлений судом факт відмови відповідача від підписання нового договору (причому відмови не безпідставної, а через невідповідність запропонованих умов договору вимогам закону та підзаконних актів) свідчить не про відсутність договірних відносин або договору як такого, а про те, що зберігає чинність раніше укладений договір про надання житлово-комунальних послуг, у відповідності з яким надані послуги і оплачувалися, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Спірні правовідносини виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг і регулюються, зокрема, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», нормами Цивільного, Житлового кодексів України.

Закон України « Про житлово-комунальні послуги» від 2017 року було введено в дію 01.05.2019 року.

Згідно прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визнано таким, що втратив чинність, Закон України "Про житлово-комунальні послуги" (Відомості Верховної Ради України, 2004 р., № 47, ст. 514 із наступними змінами) з дня введення в дію цього Закону.

Договори про надання комунальних послуг, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають чинність протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом, крім випадку, якщо до спливу зазначеного строку співвласники багатоквартирного будинку прийняли рішення про вибір моделі організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги відповідно до пункту 4 цього розділу. У разі якщо згідно з такими договорами передбачено більш ранній строк їх припинення, дія таких договорів автоматично продовжується до спливу строку, що дорівнює одному року з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV (який втратив чинність 01 травня 2019 року) споживач має право, зокрема одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV (який втратив чинність 01 травня 2019 року) обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Подібні за змістом норми закріплено у пункті 1 частини першої, пункті 5 частини другої статті 7 чинної редакції Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з споживачем послуг не позбавляє споживача обов`язку оплачувати надані йому послуги.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18).

Встановлено, що Національним університетом біоресурсів і природокористування України, як балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1 , було укладено у 2020 році із мешканцями будинку АДРЕСА_1 договори про надання житлово-комунальних послуг, розроблених з урахуванням особливостей Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII, Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року № 315, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28 грудня 2018 року за №1502/32954, а також встановлених законами, що регулюють відносини у сферах постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, центрального постачання гарячої води, центрального водопостачання та центрального водовідведення.

Із довідки від 31.05.2023 року № 73 в житловому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та обліковується на балансі Національного університету біоресурсів та природокористування України знаходяться 37 квартир. У 2020 році мешканці 31 квартири уклали договори з університетом про надання житлово-комунальних послуг. Мешканці 6 квартир відмовилися укладати вище зазначені договори, у тому числі, відповідач ОСОБА_1 , що підтверджується службовою запискою начальника Житлово-комунального господарства Журенка В.В. від 31.05.2023 року ( а.с. 71, 72 том 1).

Разом з тим, відмова від підписання договору за новими тарифами не звільняє ОСОБА_1 від сплати вартості отриманих ним житлово-комунальних послуг, оскільки належних і допустимих доказів того, що відповідач у справі (споживач послуг) не користується послугами, що надаються Національним університетом біоресурсів і природокористування України, як балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1 або уклав договір з іншим виконавцем послуг, матеріали справи не містять, а тому відповідач, як споживач послуг, зобов`язаний сплачувати вартість послуг, пов`язаних із утриманням майном, які надаються Національним університетом біоресурсів і природокористування України на підставі затверджених тарифів.

Діюча вартість та структура вартості житлово-комунальних послуг Національного університету біоресурсів і природокористування України, як балансоутримувача будинку АДРЕСА_1 , надавалася позивачем під час судового розгляду справиі які стороною відповідача не спростовано (а.с. 132-195 том 1).

Перевіряючи доводи апеляційної скаргитретьої особи у справі ОСОБА_2 про те, що згідно вимог закону залучення його та інших осіб, що є співвласниками квартири, до участі у цій справі мало відбуватися саме як співвідповідачів, а не як третіх осіб, колегія суддів виходить з наступного.

Як передбачено частиною 1 статті 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

В матеріалах справи відсутнє клопотання позивача про залучення інших співвласників квартири до участі у справі як співвідповідачів, та вимоги позову Національного університету біоресурсів та природокористування України пред?явлено лише до одного співвласника квартири ОСОБА_1 . В силу вимогчастини першої, третьої статті 13 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Тоді як відповідно до частини 3 статті 53 ЦПК України якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, про що судом першої інстанції постановлено протокольну ухвалу від 27 вересня 2023 року, якою залучено до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги третьої особи у справі ОСОБА_2 про те, що після залучення його до участі у справі, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ним подавалося клопотання про зупинення провадження у справі, оскільки він проходить службу у Збройних силах України за мобілізацією, і у такому випадку зупинення провадження є обов?язком, а не правом, суду відповідно до п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України, не грунтуються на вимогах закону.

Відповідно до п.2 частини першої ст.251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших, утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Згідно з п.2 частини першої ст.253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених п.2 частини першої ст.251 цього Кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Правовий аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що процесуальний закон пов`язує необхідність зупинення провадження у справі не з наявністю воєнного стану в Україні, а із фактом перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших, утворених відповідно до закону, військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_2 у цій справі має статус третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, тоді як відповідно до пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.

Отже, дії третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 , який наполягав на зупиненні провадження у справі, з посиланням на підстави, які з ним не пов`язані, не відповідають принципу добросовісності.

За таких обставин інститут зупинення провадження у справі не може бути застосований у цій справі на шкоду інтересам позивача, меті цього інституту та принципам цивільного судочинства.

Отже, доводи апеляційної скаргитретьої особи у справі ОСОБА_2 , матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування судового рішень.

Разом з тим, доводи відповідача ОСОБА_1 , наведені в апеляційній скарзі, знайшли своє часткове підтвердження.

Вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, якими обґрунтовувалися вимоги, іншим фактичним даним, які випливають із встановлених обставин, а тому висновок суду першої інстанції про задоволення позову Національного університету біоресурсів і природокористування України до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у повному обсязі без оцінки вказаних обставин у сукупності не може вважатись обґрунтованим і таким, що відповідає положенням статей 76, 81, 89 ЦПК України.

Неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, а це, відповідно до статті 376 ЦПК України, є підставою для скасування судового рішення, ухваленого у цій справі, та прийняття нового судового рішення по суті заявлених вимогНаціонального університету біоресурсів і природокористування України до ОСОБА_1 про стягнення житлово-комунальних послуг, які з установлених колегією суддів апеляційного суду обставин справи та наведених мотивів в редакції даної постанови підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог - частина 2 статті 141 ЦПК України.

Таким чином, понесені позивачем та документально підтвердженні судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви (2 684,00 грн) у пропорційному розмірі до задоволених вимог (25%), що становить розмір 671 грн, слід покласти на відповідача ОСОБА_1 .

Понесені відповідачем ОСОБА_1 та документально підтвердженні судові витрати, що складаються з судового збору за подання апеляційної скарги, слід покласти на позивача Національного університету біоресурсів і природокористування України у пропорційному розмірі до задоволених вимог скарги (75%), що становить розмір 3004,50 грн.

Оскільки апеляційна скарга третьої особи у справі ОСОБА_2 залишається без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 319, 322, 356, 525, 526, 612, 625 ЦК України, ст. ст. 1, 5, 12, 19, 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги, ст. ст. 2, 5, 10, 81, 89, 141, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Національного університету біоресурсів і природокористування України до ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Національного університету біоресурсів і природокористування України () заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 6 321, 22 грн, 3 % річних від простроченої суми у розмірі 54, 66 грн, та інфляційні втрати у розмірі 243, 97 грн.

У задоволенні решти позовних вимог до ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Національного університету біоресурсів і природокористування України () витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 671 грн.

Стягнути з Національного університету біоресурсів і природокористування України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у відшкодування судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3004,50 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Судді: