Справа № 461/4299/24 Головуючий у 1 інстанції: Мироненко Л.Д.
Провадження № 22-ц/811/3893/24 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий - суддя Цяцяк Р.П.,

судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю: секретаря Підлужного В.І.;

адвоката Кольбенка Г.С. - представника позивачки ОСОБА_1 ;

адвоката Гареєва Є.Ш. - представника відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою Гареєва Євгена Шамільовича , представника ОСОБА_2 , на рішення Галицького районного суду м.Львова від 11 листопада 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця (ФОП) ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення коштів.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 05.04.2024 року між сторонами було укладено договір про надання освітніх послуг (в подальшому - «Договір»). При цьому, про умови надання таких послуг стороною відповідача позивачку було повідомлено тільки після підтвердження оплати цих послуг. Зазначалося, що відповідачка не надала позивачці необхідних навчальних матеріалів, а тому остання повідомила представника відповідача про бажання розірвати договір та повернути кошти, однак отримала відмову. Позивачка вважає, що дії відповідача щодо відмови розірвати договір та повернути сплачені кошти є неправомірними та такими, що суперечать нормам Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, на її думку, договір укладений із застосуванням нечесної підприємницької практики з боку ФОП ОСОБА_2 , а тому такі дії відповідачки підпадають під дію ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Також зазначалося, що неправомірними діями відповідача їй завдано моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях та глибоких душевних переживаннях, спричинених введенням її оману, а саме: під час пропонування продукції їй як споживачу не надавалась або надавалась у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Крім того, внаслідок надання неякісних послуг і відмови від розірвання договору та повернення коштів вона не мала можливості якісно підготуватись до здачі тесту з німецької мови, внаслідок пережитого стресу та відсутності необхідних коштів для оплати навчання.

З урахуванням вищенаведеного, просила суд:

- розірвати публічний договір, укладений 05.04.2024 року між позивачкою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 ;

- стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь позивачки кошти сплачені за публічним договором у сумі 36 505,00 гривень;

- стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь позивачки 8 000 гривень компенсації моральної шкоди (а.с. 1-6).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Розірвано публічний договір укладений 05.04.2024 року між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 .

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти сплачені за публічним договором у сумі 36 505 гривень.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 000 гривень компенсації моральної шкоди.

В решті позовних вимог відмовлено ( а.с. 161-168).

Дане рішення оскаржив представник відповідачки.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, та на неправильне застосування норм матеріального права.

Апелянт вважає, що позивачка не зверталася по відповідачки з вимогою про розірвання Договору, оскільки таке звернення до менеджера мовної школи не може вважатися таким зверненням до відповідачки.

Вважає, що позивачкою не було дотримано порядку, який передбачений для розірвання договору, оскільки «написання повідомлення ОСОБА_5 про повернення коштів, не може розцінюватися, як письмове повідомлення про розірвання Договору».

Вважає, що «позивачка сама була зобов`язана ознайомитись із текстом публічної оферти (Договору)», а тому вважає неправомірним відхилення судом доводів сторони відповідача з цього приводу.

Вважає, що «позивачем взагалі не подано будь-яких доказів того, що їй була завдана моральна шкода» (а.с. 196-205).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника позивачки, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Судами встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається всіма її учасниками, в тому числі - і відповідачкою/апелянтом (а, відтак, доказуванню не підлягає), те що:

-05.04.2024 року між сторонами було укладено договір про надання освітніх послуг («Договір»), згідно якого Виконавець (відповідачка ФОП ОСОБА_2 ) брала на себе зобов`язання надати Замовнику (позивачці ОСОБА_1 ) послуги, що передбачені на інтернет-ресурсі Виконавця, а Замовник зобов`язувалася своєчасно їх оплачувати відповідно до умов цього Договору (пункт 2.1). Пунктом 3.5 Договору встановлено, що акцептом пропозиції укласти Договір та укладенням Договору Замовником є 100 % плата за послуги, що свідчить про приєднання Замовника до Договору та рівносильно Договору, підписаного обома сторонами (а.с. 40-92);

-05.04.2024 року позивачка оплатила відповідачці передбачені Договором послуги шляхом переказу коштів в сумі 37 250 грн. (а.с. 12) і ці кошти відповідачкою були прийнятими (не були повернутими).

Відтак, як вбачається з вищенаведеного, Договір між його сторонами (які є сторонами даного спору) 05.04.2024 року було укладено шляхом приєднання позивачки, як Замовника (акцепту нею пропозиції відповідачки, як Виконавця), до цього Договору, а саме - шляхом переказу коштів в якості оплати за послуги, що передбачені цим Договором, тобто - цей Договір було укладено 05.04.2024 року поза торговельними або офісними приміщеннями.

Статтею 12 «Права споживача в разі укладення договору поза торговельними або офісними приміщеннями» Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати (зокрема) одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями (частина 3), і що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору (частина 4).

Як вбачається з наведеного вище, право споживача на розірвання договору, укладеного поза торговельними або офісними приміщеннями, обумовлено лише однією умовою, а саме: повідомленням продавця (виконавця) про таке розірвання протягом чотирнадцяти днів з дати (зокрема) одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями, і ця норма має імперативний характер.

Матеріалами справи стверджується, що 10.04.2024 року (тобто - в межах чотирнадцятиденного строку, передбаченого частиною 3 статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів») позивачка (як споживач) повідомила відповідачку (яка у Договорі, укладеному поза торговельними або офісними приміщеннями, іменована, як «Виконавець») про своє бажання розірвати цей Договір. Як вбачається зі змісту Відзиву відповідачки на позовну заяву, остання не заперечує того факту, що їй було відомо про те, що після проведення 06.04.2024 року першого заняття з позивачкою остання не виявила бажання продовжувати такі заняття у подальшому, а тому таких занять більше і не було. Натомість позивачка виявила бажання про розірвання Договору та про повернення їй сплачених грошей (а.с. 113-120).

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів доводи апеляційної скарги стосовно того, що звернення до менеджера мовної школи Вікторії з вимогою про розірвання Договору та про повернення коштів не може вважатися таким зверненням до самої відповідачки та «не може розцінюватися, як письмове повідомлення про розірвання Договору», визнає такими, що не можуть прийматися до уваги.

Доводам відповідачки про те, що «позивачем взагалі не подано будь-яких доказів того, що їй була завдана моральна шкода», в оскаржуваному рішенні дано ґрунтовну та належну оцінку і колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що внаслідок дій (бездіяльності) відповідачки щодо задоволення бажання позивачки (як споживача) на реалізацію належного їй права на розірвання Договору, остання зазнала певних незручностей через нерозв`язання спірної ситуації у позасудовий спосіб, що обумовило витрачання її особистого часу на звернення до суду за захистом своїх прав, негативно позначилося на її психологічному стані та призвело до моральних страждань. Розмір моральної шкоди, присуджений судом до стягнення з відповідачки на користь позивачки (2 000 грн.), відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності. Відтак, доводи апеляційної скарги - з посиланням на недоведеність факту заподіяння позивачці моральної шкоди - також до уваги прийматися не можуть.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування (та, відповідно, для відмови у задоволенні позовних вимог у повному їх обсязі) відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Гареєва Євгена Шамільовича , представника ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду м.Львова від 11 листопада 2024 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 09 червня 2025 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.