Провадження № 2/522/1303/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі :

головуючого судді Павлик І.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Запольської А.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідачі в судове засідання не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Одеської обласної прокуратури та Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду в сумі 7 184 604,00 грн та 150 418,63 дол США,

ВСТАНОВИВ:

25.07.2024 до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Держави України в особі Одеської обласної прокуратури та Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду в сумі 7 184 604,00 грн та 150 418,63 дол США.

Позовна заява обґрунтована тим, що постановою першого заступника прокурора Приморського району м. Одеси від 08.10.2007 про порушення кримінальної справи, серед іншого, постановлено: «Порушити кримінальну справу за фактом підробки та використання завідомо підробленого документу паспорту аптечного складу № 1 ПП «Плазма», розташованого за адресою: м. Одеса, пл. Незалежності, 1 за ознаками складу злочину, передбаченого ст. 358 ч.ч. 1, 3 КК України. Кримінальній справі присвоїти номер № 5». Прокурором Приморського району м. Одеси 08.08.2008 затверджено обвинувальний висновок по кримінальній справі № 5 по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч. 2, 3 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України.

Постановою прокурора Приморського району м. Одеси від 12.10.2012 про зміну обвинувачення постановлено викласти обвинувачення ОСОБА_1 в іншій редакції та визначено, що своїми діями ОСОБА_1 вчинила злочин, передбачений ч. 3 ст. 358 КК України.

Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 19.12.2022 у справі № 1-571/11 провадження № 1/522/13/22 постановлено ОСОБА_1 визнати невинуватою у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України (в ред Закону № 2341-ІІІ) та виправдати за недоведеністю її участі у вчиненні такого злочину. Запобіжний захід підписку про невиїзд скасовано, знято арешт із нежитлового приміщення загальною площею 153,7 кв.м.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25.01.2024 у справі № 1-571/11 провадження № 11/813/3/24 вирок Приморського районного суду м. Одеси від 19.12.2022, яким ОСОБА_1 визнано невинуватою та виправдано за недоведеністю її участі у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України (в ред Закону № 2341-ІІІ) змінено в мотивувальній частині, виключенням посилання суду на оголошення показань свідків, як на докази, покладені в обґрунтування оскарженого вироку. В іншій частині вирок суду залишено без змін.

Внаслідок вищевказаного незаконного кримінального переслідування, взяття під варту та вчинення інших дій, спрямованих на порушення прав ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 5 було спричинено моральну та матеріальну шкоду, яка полягає у наступному.

Щодо втраченого заробітку за період перебування під вартою у сумі 56 000,00 грн.

Згідно постанови Приморського районного суду м. Одеси від 03.07.2008 у справі № 9-1825/08 змінено міру запобіжного заходу ОСОБА_1 на тримання під вартою у нині Одеському слідчому ізоляторі, строк перебування під вартою постановлено обчислювати з 03.07.2008.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 12.02.2009 у справі № 1-158/09 змінено запобіжний захід ОСОБА_1 із перебування під вартою на підписку про невиїзд.

Фактично ОСОБА_1 перебувала під вартою з 03.07.2008 до 12.02.2009 - 7 місяців.

Сам факт взяття під варту був грубим порушенням норм КПК, адже навіть стаття, за якою правоохоронні органи вибудовували безпідставне обвинувачення, не передбачає тримання під вартою, та ще за умов, що ОСОБА_1 не порушувала підписку про невиїзд; адреса її прописки - місто Одеса; ОСОБА_1 була розлучена і сама виховувала неповнолітню дитину, що залишився після її арешту зовсім сам у квартирі, без будь-яких засобів до життя.

Згідно з ч.1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Перебуваючи під вартою ОСОБА_1 не мала можливості працювати. Відповідно за вказаний період вона втратила заробіток. На момент розгляду справи, згідно з ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», з 1 квітня мінімальну заробітну плату встановлено у розмірі 8 000,00 грн. Відтак, з огляду на неможливість працювати та отримувати заробіток через перебування у слідчому ізоляторі, ОСОБА_1 було завдано шкоду у вигляді не отриманого заробітку в розмірі щонайменше у сумі 56 000 грн (8 000,00*7).

Щодо втрачених грошових доходів від зайняття посади директора ПП «Плазма» у сумі 1 552 000,00 грн.

Кримінальна справа № 5 була порушена через нібито використання, підробку паспорту аптечного складу ПІ «Плазма» засновником та директором якого була ОСОБА_1 . Факт перебування Первозванної під вартою та неможливість належним чином забезпечувати самостійне керівництво підприємством (через необхідність постійних явок до слідчого, суду), вилучення основоположних документів у діяльності підприємства згідно протоколів виїмки поставили у скрутне становище підприємство та спричинили банкрутство останнього. Адже близько місяця була повністю паралізована діяльність ПП «Плазма», а саме 08.11.2007 (вилучено основоположні документи підприємства, техніку - оргтехнику, комп?ютерні системні блоки) до 13.12.2007 (отримано вилучене майно згідно розписки).

Відтак, ухвалою від 15.05.2008 у справі № 2/39-08-717 Господарським судом Одеської області ухвалено затвердити звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс ПП „Плазма" (, м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, 72) й ліквідувати та припинити юридичну особу ПП „Плазма", виключити його з ЄДРПОУ. Таким чином, банкрутство ПП «Плазма» знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв?язку із порушенням кримінальної справи № 5.

3 огляду на те, що з 08.11.2007 (момент вилучення усіх основоположних документів підприємства, документів бухгалтерського обліку, товарообігу, взаєморозрахунків з клієнтами та контрагентами підприємства, поточного стану по кредитам та овердрафту, техніки) було унеможливлено роботу ПП «Плазма», саме з цього часу ОСОБА_1 , як директор підприємства, не могла отримувати дохід у вигляді заробітної плати. Припиненням порушення державою прав ОСОБА_1 є 25.01.2024 (ухвала апеляційної інстанції). Вказаний період становить 194 місяці, відтак сума не отриманої заробітної плати від зайняття посади директора ПП «Плазма» складає 1 552 000, 00 грн. (8 000,00*194).

Щодо не отриманого прибутку ОСОБА_1 як засновника ПП «Плазма».

Згідно з п. 2 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт.

Розрахунок прибутку ОСОБА_1 як засновника ПП «Плазма» здійснено також згідно мінімального розміру заробітної плати на момент розгляду справи та становить 1 552 000,00 грн (8 000,00*194).

Щодо не отриманого прибутку від підприємницької діяльності 128 000,00 дол США.

Оскільки ОСОБА_1 була засновником ПП «Плазма», з метою здійснення підприємницької діяльності вона була вимушена позичати окремі суми коштів для розвитку такої діяльності (в т.ч. закупівлі ТМЦ).

Матеріали кримінальної справи відносно ОСОБА_1 містять пояснення громадянки ОСОБА_2 , яка пояснювала, що саме з метою здійснення підприємницької діяльності вона позичала ОСОБА_1 кошти (128 000,00 дол. США) та вимагала їх повернення якраз в період коли відносно ОСОБА_1 розпочалося досудове розслідування у кримінальному провадженні.

Отже, факт того, що ПП «Плазма» близько місяця взагалі не могло здійснювати підприємницьку діяльність через відсутність техніки, засновницьких і бухгалтерських документів та ін., вилучених правоохоронними органами в рамках кримінального провадження, а також через перебування керівника і засновника ОСОБА_1 більше 7 місяців в СІЗО - єдиною причиною неможливості належним чином здійснювати господарську діяльність і, відповідно, розраховуватися з контрагентами або ж, як в даному випадку, із кредитором, була наявність кримінального переслідування і відповідних наслідків. Таким чином, ОСОБА_1 щоб повернути борг вищевказаній громадянці змушена була перепозичати кошти у інших кредиторів.

Щодо інших грошових доходів у сумі 22 418,63 дол США.

Абзацом 4 вироку Приморського районного суду м. Одеси від 19.12.2022 постановлено зняти арешт із нежитлового приміщення, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 153,7 кв.м. З урахуванням ухвали Одеського апеляційного суду від 25.01.2024, вирок суду першої інстанції в цій частині набув законної сили 25.01.2024. Вищевказаним підтверджується факт неможливості належним чином розпоряджатися зазначеним нежитловим приміщенням.

У відповідності до п. 1 ст. З Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Як стало відомо в подальшому, 10.08.2018 здійснено державну реєстрацію за номером запису про право власності 27487423, згідно якої ТОВ «Кей Колект» набуло право власності на предмет іпотеки, а саме: нежиле приміщення продовольчого магазину, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею - 153,7 кв.м.

Таким чином, приміщення, що було під арештом, вибуло із володіння ОСОБА_1 і із вказаного приводу останню було визнано потерпілою (копія протоколу допиту потерпілої від 02.06.2022 додається).

Так, за договором купівлі-продажу від 07.09.2004 ОСОБА_1 придбала зазначений об?єкт за 40 600,00 дол. США, проте в подальшому вказана вартість набагато збільшилася за рахунок того, що ОСОБА_1 неодноразово здійснювався капітальний ремонт приміщення, руйнація якого була обумовлена систематичними каналізаційними витоками.

Зазначене спонукало до проведення експлуатаційно-будівничої експертизи, яку було замовлено ОСОБА_1 в єдиному на той час, сертифікованому по даному виду діяльності, державному закладі НДІ «НИИПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦИЯ». В результаті експертного дослідження виявлено значні порушення при будівництві даного будинку, в якому розташоване нежитлове приміщення загальною площею - 153,7 кв.м., і по факту ОСОБА_1 не залишалось нічого іншого, як взяти на себе ремонтно-відновлювальні роботи системи будинкової каналізації. ТОВ «Торсіон», що було сусідом приміщення ОСОБА_1 , і володільцем якого є ОСОБА_3 , стало виконавцем ремонтно-відновлюваних робіт за кошти ОСОБА_1 . Водночас, згідно договору від 30.04.2020 продаж ТОВ «Кей колект» ОСОБА_3 та ОСОБА_4 майна, яке було в іпотеці здійснено, за 495 800,00 грн (близько 18 181,37 дол. США). Наявність арешту вищевказаного приміщення не дозволяло ОСОБА_1 реалізувати його самостійно за ринковою ціною.

Отже, ОСОБА_1 набувала у власність приміщення вартістю 40 600,00 дол. США, а ТОВ «Кей- Колект» здійснило його продаж (як набуте право власності на предмет іпотеки) в розмірі за 495 800,00 грн (близько 18 181,37 дол. США). В разі самостійного продажу вищевказаного об?єкту, якщо би він не перебував під арештом у вищезазначеному кримінальному провадженні, щонайменше могла б отримати суму в розмірі близько (40 600 - 18 181,37) 22 418,63 дол. США.

Відтак, суму коштів в розмірі 22 418,63 дол. США позивач вважає іншими грошовими доходами, які ОСОБА_1 втратила внаслідок незаконних дій як те визначено п. 1 ст. З Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Отже, загальний розмір майнової шкоди складає 56 000,00 грн + 1 552 000, 00 грн + 1 552 000, 00 грн = 3 160 000,00 грн та 128 000,00 дол США + 22 418,63 дол США = 150 418,63 дол США.

Щодо моральної шкоди.

Щодо мінімального розміру моральної шкоди (1 536 000,00 грн), завданої самим фактом кримінального переслідування, що чітко встановлено і гарантується в повному обсязі законом.

Постановою від 24.01.2008 ОСОБА_1 залучено в якості обвинуваченої у кримінальному провадженні № 5. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25.01.2024 у справі № 1-571/11 провадження № 11/813/3/24 вирок Приморського районного суду м. Одеси від 19.12.2022, яким ОСОБА_1 визнано невинуватою та виправдано за недоведеністю її участі у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України (в ред. Закону України № 2341-III) змінено. Виключено з мотивувальної частини вироку посилання суду на оголошення показань свідків, як на докази, покладені в обґрунтування оскарженого вироку. В іншій частині вирок суду залишено без змін.

Кримінальне переслідування відносно ОСОБА_1 тривало щонайменше з 24.01.2008 по 25.01.2024, що становить 16 років (192 місяці).

Таким чином, мінімальний розмір моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 становить 8 000,00*192= 1 536 000,00 грн.

Щодо моральної шкоди, завданої появою ризиків для життя ОСОБА_1 у сумі 88 000,00 грн.

Мінімальний розмір відшкодування у даній справі не задовольнить усіх втрат ОСОБА_1 і потреб для відновлення власного здоров?я, психічного стану сина, на якого здійснювався безжалісний тиск весь час переслідування ОСОБА_1 і власного репутаційного іміджу, а тому має бути збільшений з ряду наступних чинників.

Указом Президента України № 64/20223 з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан. Лише вироком Приморського районного суду міста Одеси від 19.12.2022, який набрав законної сили 25.01.2024, у справі № 1-571/11 провадження № 1/522/13/22 запобіжний захід підписку про невиїзд скасовано. Таким чином, з 24.02.2022 до 25.01.2024 (11 місяців) в умовах воєнного стану під постійними обстрілами в тому числі цивільної інфраструктури ОСОБА_1 будучи позбавленою можливості вільно переміщуватися не могла належними чином піклуватися про власне життя та здоров?я, а також про життя і здоров?я батьків протягом усього строку кримінального переслідування. Відповідно близько двох років була вимушена ризикувати власним життям, знаходитися в місті, яке систематично обстрілювали із різних видів озброєння.

Отже, з вини держави в особі правоохоронних органів ОСОБА_1 була вимушена проживати в умовах воєнного стану та під постійними обстрілами, відповідно їй була завдана моральна шкода з урахуванням наступних чинників: психологічні травми: необхідність постійно переживати обстріли, страх за власне життя та життя близьких (а саме сина, якого вона не могла залишити в безпечному місці, та перевезти з Херсонщини ще живу, онкохвору матір, життя якої можна було врятувати на тій стадії онкології. Сестра зволікала це зробити, бо боялась окупантів, а ОСОБА_1 була на підписці про невиїзд і не могла поїхати, адже це могло бути визначене прокурором як втеча від судового слідства. Мати померла за 10 днів до винесення дочці виправдувального вироку, так і не дізнавшись про це. ОСОБА_1 відчувала постійний стрес, моральні страждання, тривогу, що не могло не спричинити порушення вже і фізичного стану. Соціальна ізоляція: умови воєнного конфлікту та наявність підписки про невиїзд призвели до обмеження руху, евакуації, і втрати зв?язку з близькими, які переїхали у безпечні місця закордон. Ще до початку війни, з причини статусу у ОСОБА_1 «підсудна», з нею розірвали ділові та особисті відносини багато колишніх партнерів по роботі і друзів, боячись наслідків спілкування в період кримінального переслідування. Майже ніхто її не підтримав і не допоміг. Таким чином у ОСОБА_1 було викликано відчуття соціальної ізоляції та відчуження. Матеріальні втрати і недостатність ресурсів: наявність підписки про невиїзд весь час, протягом якого тягнулося упереджене слідство та в період, коли почався військовий стан, спричинили неможливість підшукати роботу, що тривалий час спричиняло певну нестачу харчів та медичних засобів, медичних обстежень і лікувальних процедур.

Вказане неабияк вплинуло на матеріальне благополуччя та загальний рівень комфорту і якості життя. Таким чином завдана моральна шкода спричинена наявністю підписки про невиїзд в умовах воєнного стану для ОСОБА_1 була наслідком психологічних страждань, втрати надій та відчуття безпеки, а також матеріальних та соціальних втрат.

За аналогією закону з цього приводу розрахунок моральної шкоди здійснено у відповідності до абз. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», а розмір завданої моральної шкоди із вказаного приводу оцінюється у 88 000,00 грн (8 000,00 грн*11 міс).

Щодо моральної шкоди, у зв`язку з тим, що перебуваючи під слідством та судом ОСОБА_1 пережила смерть батьків, які навіть не дізналися, що її дочку визнано невинуватою та виправдано.

Згідно довідки № 34 від 06.02.2009 батько ОСОБА_1 - ОСОБА_5 потребував постійного догляду. Після того, як він дізнався про кримінальне переслідування дочки, втратив свідомість, був вже лежачим хворим, тому мати не могла приїхати до м. Одеса і забрати в смт. Каланчак неповнолітнього сина ОСОБА_1 .

В період загострення хвороби батька ОСОБА_1 знаходилася у Одеському слідчому ізоляторі. Вона не могла доглядати за батьком і до того, бо перебувала під санкцією «підписка про невиїзд», що досі викликає відчуття провини перед батьком, розпачу від безсилля і безпорадності допомогти йому, адже сама за фахом медик, працювала в цій сфері, завжди обстежувала його в клініці вчасно і ефективно лікувала. Через упереджене кримінальне провадження і санкції в ньому ОСОБА_1 не могла дістатись до хворого тата. Батько помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і до кінця своїх днів жив з тягарем кримінального переслідування дочки, а саме 12 місяців (з 24.01.2008 до 23.02.2009).

В подальшому після смерті батька, захворіла мати ОСОБА_1 , яка проживала у смт. Каланчак Херсонської області, яке було окуповано одним із перших під час повномасштабного вторгнення. Мати ОСОБА_1 не маючи змоги самостійно пересуватися була евакуйована під обстрілами у м. Херсон сторонніми небайдужими людьми.

Мати захворіла онкологічним захворюванням, час, коли було ще можливе лікування на тій стадії онкохвороби, неупинно спливав. В стані термінальної стадії лікарі м. Миколаєва відмовилися везти її в м. Київ, в Національний Інститут раку, і ІНФОРМАЦІЯ_2 вона померла. Тобто з дня залучення постановою від 24.01.2008 ОСОБА_1 в якості обвинуваченої у кримінальному провадженні № 5 і до смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 (178 місяців) мати ОСОБА_1 жила з думками про кримінальне переслідування дочки, за що ОСОБА_1 відчувала постійний сором і постійне психологічне страждання, знаючи про свою невинуватість в кримінальному переслідуванні.

Знову ж таки ОСОБА_1 в цей час ходила на судові засідання у кримінальній справі відносно неї, замість того, щоб бути з матір?ю, що помирала в нелюдських умовах спричинених постійними обстрілами і вимкнутою дихальною апаратурою з причини пошкодження ворожими артилерійськими вибухами електричного живлення медичного обладнання. Отож перебуваючи в стані трауру, розпачу, гіркоти усвідомлення незворотності всього, що відбулося з батьками, від втрати самих рідних і дорогих людей, ОСОБА_1 була вимушена продовжувати захищати своє чесне ім?я в судових засіданнях. Через 6 днів після смерті матері відбулося останнє засідання у Приморському районному суді м. Одеси, яким винесено виправдувальний вирок. До теперішнього часу вказані обставини призводять до глибокого жалю та відчуття безсилля перед неможливістю забезпечити рідній людині підтримку та допомогу.

Так, ОСОБА_1 втратила обох батьків під час перебування під слідством і судом. Вони не тільки померли, але й не дізналися про те, що їхня дочка була визнана невинуватою та виправданою. Ця втрата є емоційно надзвичайно важкою і спричиняє глибокий стрес і траур. Всі ці фактори разом суттєво підірвали емоційний стан ОСОБА_1 , спричиняючи моральну шкоду внаслідок тяжкого трауру, стресу, відчуття вини та безсилля перед трагедіями, що трапилися з її сім?єю в умовах воєнного конфлікту та у час перебування під слідством та судом.

За аналогією закону з цього приводу розрахунок моральної шкоди також здійснено у відповідності до абз. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», а розмір завданої моральної шкоди із вказаного приводу у сукупності оцінюється у 1 520 000,00 грн. (8 000,00 грн*178+12 міс).

Щодо моральної шкоди у розмірі 168 000,00 грн.

На утриманні ОСОБА_1 перебував її неповнолітній син, ІНФОРМАЦІЯ_3 . Так, на момент порушення кримінальної справи 08.10.2007 сину ОСОБА_1 було всього 15 років. Відсутність матері призводила певною мірою до розриву батьківських зв?язків і викликала у сина відчуття покинутості та невпевненості.

В той же час, ОСОБА_1 увесь час активного кримінального переслідування, а найбільше до повноліття сина (тобто з дня залучення постановою від 24.01.2008 ОСОБА_1 в якості обвинуваченої у кримінальному провадженні № 5 і до досягнення дитиною повноліття, а саме 21 місяць) відчувала великий стрес і провину через неможливість бути поруч зі своїм сином, відчувала відокремленість від нормального життя.

Більше того, ОСОБА_1 не мала змоги навіть оплачувати навчання сина, він був вимушений залишити навчання і відповідно не отримав освіту (копією паспорту сина підтверджується приймання його документів Міжнародним гуманітарним університетом для вступу).

Таким чином, в силу приписів абз. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» та за відповідною аналогією закону з цього приводу розмір завданої моральної шкоди оцінюється у 168 000,00 грн (8 000,00 грн*21 міс).

Щодо моральної шкоди у розмірі 56 000,00 грн через перебування у слідчому ізоляторі.

Відсутність можливості зберігати зв?язок з сім?єю, близькими та друзями поглибив почуття самотності і відчуження. Умови утримання, обмеження у рухах, недостатнє й незвичне харчування, і навіть його відсутність, обмежений доступ до свіжого повітря, тривале утримання без можливості виходу, порушення особистої приватності, а саме: перебування в камері серед 17 осіб з судимістю, причому багаторазовою, з відбуванням покарань за тяжкі злочини, в психологічній атмосфері їх неординарної поведінки, звичаїв, агресивності, частих проявів зриву психіки негативно вплинули на фізичний стан ОСОБА_1 , що також є складовою моральної шкоди.

ОСОБА_1 будучи комунікабельною людиною була вимушена стикнутися зі значною соціальною ізоляцією. Відсутність зв?язку з рідними, друзями, обмежений доступ до комунікаційних засобів викликав почуття приреченості. Невідомість щодо результатів судового розгляду, можливість тривалого утримання у цих умовах призводило до стресу, тривоги та страху, утиску особистої гідності.

Як відмічено у п. 1 даної позовної заяви, у слідчому ізоляторі ОСОБА_1 перебувала 7 місяців. В силу аналогії закону розмір завданої моральної шкоди за цей час оцінюється у 56 000,00 грн (8 000,00*7).

Щодо тиску з боку правоохоронних органів.

З моменту порушення кримінальної справи 08.10.2007 і аж до рішення суду апеляційної інстанції 25.01.2024, а саме 16 років 3 місяці та 17 днів ОСОБА_1 відчувала постійний тиск з боку правоохоронних органів, який так чи інакше завдавався їй різними вчинками, в тому числі значну роль відіграв психологічний тиск.

Під час кримінального переслідування клопотанням від 19.08.2008 ОСОБА_1 засвідчувала про тиск на неї з боку працівників правоохоронних органів в частині зміни захисників. Конкретно даний випадок спричинив відчуття психологічного тиску через невпевненість у своєму захиснику, страх перед можливими наслідками за вибір нового захисника, турботу щодо майбутного ходу справи, тощо. Вказане також призвело до тривожності, стресу, розпачу і відчаю. ОСОБА_1 постійно відчувала моральне виснаження, постійний тиск і упередженість з боку правоохоронних органів виснажував морально й емоційно. Вона відчувала втому від постійної боротьби за свої права та справедливість. До винесення рішення судом апеляційної інстанції, протягом більше, ніж 16 років ОСОБА_1 жила із втратою довіри до системи правосуддя. Вона відчувала несправедливе, упереджене і необ?єктивне відношення, думала, що правоохоронні органи намагаються обмежити її право на вибір захисника. Зазначене також призводило до переконання у відсутності справедливості. ОСОБА_1 перебувала на лікуванні у стаціонарі Одеського слідчого ізолятора, а тому потребувала відповідної профільної допомоги, що підтверджується клопотанням від 29.01.2008. Зрозуміло, що доступ до адекватного лікування під час перебування у слідчому ізоляторі не завжди гарантується. Таким чином, недостатній доступ до лікарської допомоги погіршив стан здоров`я та спричинив додаткове страждання.

Щодо неможливості оплачувати послуги захисника, розгляду справи без захисника.

3 огляду на те, що у ОСОБА_1 не було можливості оплачувати послуги адвоката, останньою 05.02.2009 було подано клопотання про надання їй безоплатної правової допомоги. 12.02.2009 ОСОБА_1 подано клопотання про розгляд справи за відсутності захисника. Недоступність послуг адвоката призводило до втрати довіри до юридичної системи та переконання, що справедливість не досягнута через не пропорційність ресурсів та можливостей.

Щодо витрат ОСОБА_1 у зв?язку з наданням їй юридичної допомоги у сумі 656 604,00 грн.

3 початку кримінального переслідування у ОСОБА_1 змінилося декілька адвокатів, зі спливом більше 16 років відшукати усі квитанції та докази сплати коштів за послуги адвоката є дещо ускладненим. Відповідно повною мірою держава не зможе компенсувати понесені ОСОБА_1 витрати на правову допомогу через завдання їй шкоди з боку органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури.

В той же час матеріали справи № 1-571/11 містять докази користування ОСОБА_1 , в рамках кримінальної справи № 5 послугами адвокатів, а також докази підготовки останніми процесуальних документів, участі в судових засіданнях. Очевидним є факт того, що вказані адвокати не надавали свої послуги на волонтерських засадах, щонайменше по тій причині, що на момент надання ними послуг безоплатної правової допомоги ще не було.

Так згідно матеріалів вищевказаної справи ОСОБА_1 користувалась послугами наступних адвокатів:1. Сандуленко У.А.; 2. Черан Р.М.; 3. ОСОБА_6 ; 4. ОСОБА_7 ;5. ОСОБА_8 ; 6. ОСОБА_9 ;7. ОСОБА_10 ; 8. ОСОБА_11 ; 9. ОСОБА_12 ; 10. ОСОБА_13 ; 11. ОСОБА_14 ; 12. ОСОБА_15 ; 13. ОСОБА_16 .

Згідно аналізу вартості послуг адвоката із мережі інтернет середня вартість таких послуг становить: вступ адвоката в справу - 1 000,00 євро (більше 40 000,00 грн); участь в судовому засіданні (один судовий день) - 4 000,00 грн; написання заяв, скарг, клопотань - від 4 000,00 грн; консультація від 2 000,00 грн до 5 000,00 грн; супровід на допиті, обшуку, інші слідчі дії - від 100 євро (близько 4 000,00 грн) до 8 000,00 грн; повернення вилученого майна - від 500 євро (близько 20 000,00 грн); орієнтовна вартість послуг одного адвоката за кожну стадію становить від 3 000,00 (130 000,00 грн) до 10 000,00 євро (430 000,00 грн).

Матеріалами справи підтверджується та відповідно наявні наступні відомості щодо виконаної адвокатами роботи :Протокол обшуку - від 8 000,00 грн; Протокол допиту ОСОБА_1 - від 40 000,00 до 80 000,00 грн; Повернуто вилучене майно - 20 000,00 грн; Протокол виїмки -від 4 000,00 грн до 8 000,00 грн; Процесуальний документ адвоката - 4 000,00 грн * 43 шт. = 172 000,00 грн; Участь в судовому засіданні 4 000,00 грн *109 (разів брали участь адвокати, інколи на одному засіданні по декілька адвокатів) 436 000,00 грн. Всього щонайменше на загальну суму 608 000,00 грн (8 000 00+ 80 000,00 +20 000,00 + 8 000,00 + 172 000,00 + 436 000,00).

08.06.2021 між ОСОБА_1 та адвокатом Іванцовою 3.А. було укладено договір № 05/21 про надання професійної правничої допомоги. З метою захисту під час вищевказаного кримінального переслідування було здійснено платежі на загальну суму 48 604,00 грн: 31.01.2024 - 3 600,00 грн; 23.03.2023 - 3 500,00 грн; 23.03.2023 - 3 000,00 грн; 25.12.2022 - 3 700,00 грн; 10.10.2022 - 1 800,00 грн; 10.10.2022 - 4 000,00 грн; 13.09.2022 - 1 800,00 грн; 27.07.2022 - 4 494,00 грн; 19.06.2022 - 1 800,00 грн; 22.05.2022 - 2 300,00 грн; 22.05.2022 - 3 500,00 грн; 10.01.2022 - 3 500,00 грн; 13.12.2021 - 1 000,00 грн; 11.12.2021 - 1 410,00 грн; 11.12.2021 - 1 200,00 грн; 28.11.2021 - 1 100,00 грн; 21.10.2021 - 1 100,00 грн; 09.08.2021 - 5 800,00 грн.

Щодо заборгованостей ОСОБА_1 (3 256 528,90 грн та 4 800,00 дол США).

Загальновідомим є факт того, що значна кількість роботодавців схиляється не брати на роботу осіб, які мають судимість або знаходяться під слідством. В той же час ОСОБА_1 не мала можливості працевлаштуватися, адже була вимушена в робочі години з?являтися до слідчого чи суду. При цьому остання потребувала витрат на оренду житла, продукти харчування, проїзд, лікування, облаштування побуту та ін. Більше того, заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.04.2009 у справі № 2-4890/09 ОСОБА_1 було визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (згідно прописки в паспорті). Таким чином, ОСОБА_1 залишилася ще й без житла та без місця провадження підприємницької діяльності (за вказаною адресою було зареєстровано також ПП «Плазма»). Відповідно була вимушена займати окремі суми коштів.

За даними офіційного веб-сайту судової влади до ОСОБА_1 заявлено вимоги на загальну суму: 3 256 528,90 грн та 300 дол. США.: у справі № 2/1522/27969/12 на суму 1 402 314,73 грн; у справі № 522/5546/15-ц на суму 953 357,19 грн; у справі № 522/4427/17 на суму 353 500 грн; у справі № 2/1522/7670/11 на суму 384 246,00 грн; у справі № 522/2553/21 на суму 19 541,38 грн; у справі № 522/2809/20 на суму 143 569,60 грн та 300 дол США.

Також з метою забезпечення належного захисту в рамках кримінального провадження, ОСОБА_1 брала у борг кошти згідно розписки від 26.03.2018 на суму 4 500,00 дол США.

Посилаючись на наведені обставини позивачка просить суд стягнути з Державного бюджету України на її користь 3 160 000,00 грн та 150 418,63 дол США втрачених грошових доходів, 3 368 000,00 грн моральної шкоди та 656 604,00 грн відшкодування витрат на правову допомогу, внаслідок незаконних дій органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду.

16.09.2024 від представника Одеської обласної прокуратори надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що наявність шкоди не породжує абсолютного права на її відшкодування в тому розмірі, який заявлено позивачем, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності з наданням відповідних доказів щодо розміру заподіяної шкоди.

Щодо доводів позову про стягнення втраченого заробітку за час перебування під вартою у сумі 56 000,00 грн зазначає, що середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Разом з тим, позивачем не доведено, що вона на момент обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою отримувала заробіток, який втратила унаслідок застосування до неї такого заходу. До того ж є помилковими доводи позовної заяви щодо застосування для розрахунку мінімального розміру заробітної плати у сумі 8 000,00 грн, оскільки положеннями ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600,00 грн.

Окрім того, є недоведеними та безпідставними доводи позовної заяви щодо порушень кримінального процесуального законодавства під час вирішення питання про взяття під вартою, оскільки у ході досудового слідства у кримінальній справі № 5 постановою Приморського районного суду м. Одеси від 03.07.2008 було змінено запобіжний захід ОСОБА_1 з підписки про невиїзд на тримання під вартою. Так, ухвалюючи зазначене рішення, суд послався на те, що ОСОБА_1 порушила умови запобіжного заходу - підписки про невиїзд, оскільки остання знов притягується до кримінальної відповідальності за злочин, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі. Таким чином, суд зазначив, що наявні достатні підстави стверджувати, що обвинувачена, перебуваючи на волі, може переховуватися від органів слідства та суду, а також продовжити свою злочинну діяльність. У подальшому, за клопотанням ОСОБА_1 , Приморським районним судом м. Одеси 12.02.2009 змінено обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на підписку про невиїзд (копії судових рішень додаються). Таким чином вимога про стягнення втраченого заробітку у сумі 56 000,00 грн не підлягає задоволенню.

Щодо доводів позову про стягнення втрачених грошових доходів від зайняття посади директора ПП «Плазма» у сумі 1 552 000,00 грн зазначає, що відповідно до ухвали Господарського суду Одеської області від 15.05.2008 у справі № 2/39-08-717 провадження у справі про банкрутство порушено судом 25.02.2008 за заявою ПП «Плазма», через наявність кредиторської заборгованості перед ТОВ ВП «Квант» в сумі 430 000,00 грн, яку боржник неспроможний погасити у встановлений термін, що підтверджується матеріалами справи, а саме: договором поставки № ОМ-1008/06 від 10.08.2006, додатковою угодою № 1 від 16.02.2007 до договору поставки № ОМ-1008/06 від 10.08.2006, додатком № 1 до договору № ОМ-1008/06 від 10.08.2006 (специфікація), актом здачі приймання робіт від 10.08.2006, видатковою накладною № КВ-0000021 від 10.08.2006, довідкою ліквідатора про відсутність у боржника майна, грошових коштів, транспортних засобів та інших активів.

При цьому, твердження позивача про те, що вилучення під час досудового слідства оригіналів документів, системних блоків та оргтехніки ПП «Плазма», у якому вона була директором, призвело до банкрутства підприємства також не відповідають дійсним обставинам справи. До того ж, згідно протоколів виїмки від 30.11.2007 та 17.03.2008 слідчим було вилучено лише копію ліцензії № 666538 та документи, які стали підставою для подачі вказаної ліцензії, а також копії інших документів. У свою чергу, оригінал статуту ПП «Плазма» та системні блоки, які були вилучені згідно протоколу обшуку від 08.11.2007, повернуто згідно розписки 13.12.2007. Таким чином, доводи ОСОБА_1 про те, що вилучення упродовж місяця вказаного документа та оргтехіки спричинило банкрутство ПП «Плазма» є сумнівними та необґрунтованими та не узгоджується з встановленими обставинами, що викладені в ухвалі Господарського суду Одеської області від 15.05.2008 у справі № 2/39-08-717. Сам по собі факт перебування позивача під вартою також не підтверджує прямого причино-наслідкового зв`язку цього із визнанням ПП «Плазма» банкрутом, а визначена позивачем сума втраченого заробітку директора підприємства у розмірі 1 552 000,00 грн є недоведеною та ґрунтується на помилковому застосуванні положень ст. 8 закону України «Про державний бюджету України на 2024 рік».

Щодо доводів позову про неотриманий прибуток від підприємницької діяльності у сумі 128 000,00 дол США вказає, що позивач звертаючись з цією вимогою зазначила, що з метою здійснення підприємницької діяльності ПП «Плазма» вона позичила 128 000,00 дол США у ОСОБА_2 , яка у період проведення досудового розслідування у кримінальній справі вимагала їх повернення, через що ОСОБА_1 вимушена була повернути цей борг. Разом з тим, такі доводи позивача взагалі не можуть бути взяті до уваги, оскільки наявність грошових зобов`язань у особи, які вона повинна виконувати перед третіми особами, не можуть бути покладені на Державу, яка жодного відношення до цих зобов`язань не має. Окрім того, ґрунтуються на припущеннях також й доводи позивача щодо відшкодування на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у якості інших грошових доходів, які втрачено унаслідок незаконних дій, суми коштів в розмірі 22 418,63 дол США, які б вона отримала від продажу нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо доводів позову про відшкодування моральної шкоди акцентує, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. В той же час слід зазначити, що положеннями ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600,00 грн. Отже, за таких обставин, мінімальний розмір відшкодування, на який може претендувати позивач за перебування під слідством та судом упродовж 192 місяців та 2 днів, за період з 24.01.2008 (пред`явлення обвинувачення) по 25.01.2024 (день набрання законної сили виправдувального вироку від 19.12.2022), становить 307 306 грн (192 міс.*1 600,00 грн+ (1 600,00 грн : 30 днів) *2 дні). Наведений розмір відшкодування відповідає принципу поміркованості та розумності.

При цьому зазначені у позовній заяві доводи щодо відшкодування моральної шкоди, окремо у розмірі 168 000,00 грн через наявність на утриманні неповнолітнього сина; у розмірі 56 000,00 грн - через перебування у слідчому ізоляторі, наявності нібито тиску з боку правоохоронних органів, тощо, не можуть бути прийняті до уваги, через їх необґрунтованість та недоведеність.

Не заслуговують на увагу також доводи позовної заяви щодо обмеження права на захист через неможливість оплачувати послуги адвоката, оскільки з доданих позивачем документів вбачається, що у ОСОБА_1 було принаймні 13 адвокатів. Також не заслуговують на увагу посилання позивача, як на підставу відшкодування моральної шкоди окремо у розмірі 88 000,00 грн, 17 річний строк кримінального переслідування, в той час як згідно доданих до позовної документів вбачається, що стороною захисту подавалося як мінімум 24 рази клопотання та заяви про відкладення судового розгляду кримінальної справи.

Щодо доводів позову про стягнення витрат на правову допомогу у сумі 654 604,00 грн вказує, що при стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони. Між тим, визначена позивачем сума витрат на правову допомогу у розмірі 654 604,00 грн є недоведеною та не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, через що не підлягає задоволенню.

27.09.2024 від Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву у якому зазначено про безпідставність заявлених до них вимог, оскільки ДКС не порушувала права та охоронювані законом інтереси позивачки. Щодо вимог про стягнення з Державного бюджету України матеріальної шкоди у сумі 56 000,00 грн втраченого заробітку, 1 552 000,00 грн втрачених доходів від зайняття посади директора ПП «Плазма», 1 552 000,00 грн неотриманого прибутку як засновника ПП «Плазма» та 150 418,63 дол США неотриманого прибутку від підприємницької діяльності зазначає, що позивачкою не надано доказів можливості отримання доходів у вказаному розмірі. Зазначає, що кошти в розмір 128 000,00 дол США не є збитками, оскільки за твердженням позивачки були нею запозичені, тобто за своєю правовою природою є позикою. Щодо моральної шкоди ДКС акцентує на завищеному її розмірі, оскільки положеннями ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600,00 грн, тому розмір відшкодування, на який може претендувати позивачка становить 1 600,00 грн * 192 місяці = 307 200,00 грн. Також ДКС наголошує на помилковості вимог про стягнення витрат на правову допомогу з Державного бюджету України, оскільки органи прокуратури самостійно несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями та є розпорядниками бюджетних коштів, тому будь-які виплати повинні відшкодовуватись з їх рахунків. Також відповідач-2 акцентує на реальності адвокатських витрат, тоді як визначений позивачкою розмір таких витрат у сумі 656 604,00 грн таким не є.

07.10.2024 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій зазначає, що відзив на позовну заяву містить помилкове судження про те, що положення ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік», згідно якого «розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600,00 гривень» підлягає застосуванню у даній справі.

А) Помилковість судження полягає у тому, що у даній справі немає жодного рішення суду про стягнення коштів, Позивач не обґрунтовує свої вимоги таким рішенням суду яке б містило приписи щодо стягнення певних сум із розрахунку мінімальної заробітної плати.

Б) Разом з тим, Бюджетним кодексом України, Кодексом законів про працю України, Законом України «Про оплату праці» та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено можливість запровадження законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду.

В) З іншого боку рішенням від 17.06.2024 у справі № 683/74/24 з цього приводу суд сформував і додаткову позицію згідно якої: «При цьому не заслуговують на увагу доводи відповідачів про те, що відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України "Про державний бюджет на 2024 рік» визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується судом як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, на рівні 1 600,00 грн. Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року, мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600,00 грн. Проте відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому підстави для застосування наведеної норми до спірних правовідносин відсутні».

Г) Наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41 затверджено Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", згідно з пунктом першим якого це Положення визначає порядок застосування зазначеного вище Закону. Зазначає, що відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачеві не є в розумінні ст.ст. 56,62 Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст.ст.1167,1176 ЦК України «виплатою», а відтак, підстави для застосування положень ч. 2 ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» відсутні.

На стор. 8 тексту Відзиву на позовну заяву Відповідач-1 помилково відмічає, що повинно бути рішення суду, яким буде встановлено неправомірність дій слідчого, а саме «Так, за відсутності рішення суду про визнання неправомірними дій слідчого щодо витребування в ході … у позивача не виникає право на відшкодування шкоди». Помилковість вищевказаного доводу Відповідача-1 підтверджується Постановою Великої Палати Верховного Суду від 22.04.2019 у справі № 236/893/17, якою наголошено, що при відшкодуванні шкоди за Законом № 266/94-ВР оскаржувати дії не потрібно.

На стор. 5 Відзиву на позовну заяву Відповідач-1 обґрунтовуючи свою позицію відмічає, що «є недоведеними та безпідставними доводи позовної заяви щодо порушень кримінального процесуального законодавства під час вирішення питання про взяття під варту». З цього приводу зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 358 КК України (в редакції на час зміни міри запобіжного заходу ОСОБА_1 на тримання під вартою), використання завідомо підробленого документа - карається штрафом до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до двох років. Отже, в статті йде мова про «обмеження», а не про «позбавлення» волі.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.04.2003 N 4 «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства», якою на той момент повинні були керуватися суди, серед іншого відмічено: «Роз`яснити судам, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом, у зв`язку з чим він обирається лише за наявності підстав вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 149 КПК (1002- 05), можуть не забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 2 ст. 148 КПК, і його належної поведінки. Треба мати на увазі, що взяття під варту на стадіях дізнання і досудового слідства застосовується лише у випадку, коли особа підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі (ч. 1 ст. 155 КПК) (1002-05), і коли є достатні підстави вважати, що ця особа може ухилитися від слідства й суду або виконання процесуальних рішень, перешкоджати встановленню істини у справі чи продовжувати злочинну діяльність (ч. 2 ст. 148 КПК)». Водночас винесення виправдувального вироку суду свідчить, що усі процесуальні дії, вчинені відносно Позивача були незаконними.

На стор. 9, 10 Відзиву на позовну заяву Відповідач-1 відмічає про необхідність документального підтвердження витрат на правову допомогу. З цього приводу відмічено, що за весь період перебування під слідством та судом, а це близько 17 років неможливо зберегти докази понесених витрат на правову допомогу. Так, Відповідачу-1 повинно бути достеменно відомо, що згідно з п. 44.3.2 ПК України строк зберігання 1825 днів (5 років) стосується первинних та фінансових документів. Отже, державою вже визначено строк зберігання первинних документів, а тому доводи про необхідність зберігати їх триваліший час є суперечливими.

Отже, посилання відповідача-1 на те, що позивачем не доведено спричинення шкоди, не можуть бути прийняті судом, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено безумовне право на відшкодування шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку виправдання особи. Враховуючи викладене вище, є підстави констатувати, що відзив на позовну заяву не містить належного обґрунтування щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Позов просить задовольнити у повному обсязі.

16.09.2024 від представника Одеської обласної прокуратури надійшла заява про долучення доказів, а саме докази направлення відзиву позивачу.

29.10.2024 протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

22.01.2025 від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів, а саме копію довідки від 31.10.2024 № 01-10/24, згідно якої ОСОБА_1 за період з 28.10.2013 по 07.12.2021 здійснена оплата на рахунок АО «Сільницький і Партнери» у сумі 35 524,00 грн.

14.05.2025 від позивач надійшла письмова репліка.

Розглянувши матеріали справи, надавши належну оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, оцінивши доводи та заперечення сторін, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, з огляду на наступне.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 08.10.2007 постановою першого заступника прокурора Приморського району м. Одеси порушено кримінальну справу № 5 за фактом підробки та використання завідомо підробленого документу паспорту аптечного складу № 1 ПП «Плазма», розташованого за адресою: м. Одеса, пл. Незалежності, 1 за ознаками складу злочину, передбаченого ч.ч. 1, 3 ст. 358 КК України.

08.08.2008 прокурором Приморського району м. Одеси затверджено обвинувальний висновок по кримінальній справі № 5 по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч. 2, 3 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України.

Постановою прокурора Приморського району м. Одеси від 12.10.2012 про зміну обвинувачення постановлено викласти обвинувачення ОСОБА_1 в іншій редакції та визначено, що своїми діями ОСОБА_1 вчинила злочин, передбачений ч. 3 ст. 358 КК України.

Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 19.12.2022 у справі № 1-571/11 провадження № 1/522/13/22 постановлено ОСОБА_1 визнати невинуватою у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України (в ред Закону № 2341-ІІІ) та виправдати за недоведеністю її участі у вчиненні такого злочину. Запобіжний захід підписку про невиїзд скасовано, знято арешт із нежитлового приміщення загальною площею 153,7 кв.м.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25.01.2024 у справі № 1-571/11 провадження № 11/813/3/24 вирок Приморського районного суду м. Одеси від 19.12.2022, яким ОСОБА_1 визнано невинуватою та виправдано за недоведеністю її участі у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України (в ред Закону № 2341-ІІІ) змінено в мотивувальній частині, виключенням посилання суду на оголошення показань свідків, як на докази, покладені в обґрунтування оскарженого вироку. В іншій частині вирок суду залишено без змін.

Отже, загалом позивачка перебував під слідством 192 місяці, за період з 24.01.2008 (пред`явлення обвинувачення) по 25.01.2024 (день набрання законної сили виправдувального вироку від 19.12.2022), що прокуратурою не заперечується.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (ч. 7 ст. 1176 ЦК України).

Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).

Статтею 1 Закону передбачено, що відповідно до положень цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

У наведених у статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом виникає, зокрема, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункт 2 частини першої статті 2 цього Закону).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зазначила, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19) та постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 23 вересня 2021 року у справі № 295/13971/20 (провадження № 61-10849св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 607/16567/20 (провадження № 61-9023св21), від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц (провадження № 61-5502св22), від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23), від 25 квітня у справі № 522/12731/21-Е та від 27 листопада 2024 року у справі № 522/2524/22 й інших.

Судова практика з указаного питання є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 686/23731/15 (провадження № 14-298цс18) зазначено, що розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

Звертаючись до суду з даним позовом позивачка просила стягнути на свою користь моральну шкоду в загальному розмірі 3 368 000,00 грн, завдану внаслідок необґрунтованого обвинувачення у вчиненні злочину.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує, що мінімальний місячний розмір заробітної плати на момент розгляду справи судом відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" становить 8 000,00 грн.

Отже, враховуючи мінімальний розмір заробітної плати (8 000,00 грн) за кожен місяць перебування під слідством чи судом (192 місяці) мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 становить 1 536 000,00 грн (8 000,00 грн х 192 міс).

Оскільки визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування, то вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суд, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, виходячи із встановлених фактичних обставин даної справи, врахувавши наведені позивачкою життєві обставини, які стались в її житті та в житті її рідних, дійшов висновку про часткове задоволення позову та відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 1 600 000,00 грн.

Отже, вимога про стягнення моральної шкоди підлягає частковому задоволенню у сумі 1 600 000,00 грн, а у задоволенні позову в частині стягнення 1 768 000,00 грн моральної шкоди (3 368 000,00 грн 1 600 000,00 грн) належить відмовити, так як позивачкою не доведено та не надано доказів відповідно до положень ст.ст. 76-79 ЦПК України на підтвердження заявленого розміру заподіяної моральної шкоди, оскільки за рахунок відшкодування моральної шкоди особа не має отримувати необґрунтований дохід та зловживати правом на відшкодування.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.04.2025 у справі № 756/11331/23.

При цьому суд відхиляє доводи відповідачів про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1 600,00 грн, оскільки межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, що узгоджується із нормами статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено можливість запровадження Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду.

Конституційний Суд України у своїх Рішеннях: від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020, від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 неодноразово наголошував на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Отже, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах, а зміни у вказаний Закон не вносились.

При цьому, відшкодування моральної шкоди, завданої позивачці, не є в розумінні статей 56, 62 Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статей 1167, 1176 ЦК України «виплатою», а відтак, підстави для застосування положень частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1 600,00 грн, відсутні.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові КЦС ВС від 05.03.2025 у справі № 166/789/24.

Розглядаючи вимоги про відшкодування матеріальної шкоди у сумі 56 000,00 грн (втраченого заробітку) + 1 552 000,00 грн (втраченого доходу від зайняття посади директора ПП «Плазма») + 1 552 000,00 грн (неотриманого прибутку як засновника ПП «Плазма») = 3 160 000,00 грн та 128 000,00 дол США (неотриманого прибутку від підприємницької діяльності, кошти позичені для здійснення підприємницької діяльності) + 22 418,63 дол США (інші грошові доходи, різниця вартості відчуженого іпотекодержателем належного позивачці нерухомого майна) = 150 418,63 дол США, а також 656 604,00 грн сплачених у зв`язку з наданням юридичної допомоги, суд виходить з наступного.

На підтвердження вимог про відшкодування 56 000,00 грн (втраченого заробітку) + 1 552 000,00 грн (втраченого доходу від зайняття посади директора ПП «Плазма») + 1 552 000,00 грн (неотриманого прибутку як засновника ПП «Плазма») = 3 160 000,00 грн, позивачкою не надано будь-яких доказів отримання нею доходів, які вона втратила внаслідок незаконних дій прокуратури, як до порушення 08.10.2007 кримінальної справи так і до зміни 03.07.2008 міри запобіжного заходу з підписки про невиїзд на тримання під вартою.

ОСОБА_1 у позовній заяві зазначає, що ухвалою від 15.05.2008 у справі № 2/39-08-717 Господарським судом Одеської області ухвалено затвердити звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс ПП «Плазма» (, м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, 72) й ліквідувати та припинити юридичну особу ПП «Плазма», виключити його з ЄДРПОУ. Таким чином, банкрутство ПП «Плазма» знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв?язку із порушенням кримінальної справи № 5.

Водночас як вбачається зі змісту ухвали Господарського суду Одеської області від 15.05.2008 у справі № 2/39-08-717, провадження у справі про банкрутство ПП «Плазма» порушено ухвалою суду від 25.02.2008 за заявою ПП «Плазма», оскільки боржник має кредиторську заборгованість перед ТОВ ВП «Квант» в сумі 430 000,00 грн, яку неспроможний погасити у встановлений термін, що підтверджується матеріалами справи, а саме: договором поставки № ОМ-1008/06 від 10.08.2006, додатковою угодою № 1 від 16.02.2007 до договору поставки № ОМ-1008/06 від 10.08.2006, додатком № 1 до договору № ОМ-1008/06 від 10.08.2006 (специфікація), актом здачі приймання робіт від 10.08.2006, видатковою накладною № КВ-0000021 від 10.08.2006, довідкою ліквідатора про відсутність у боржника майна, грошових коштів, транспортних засобів та інших активів.

Зазначені обставини свідчать про неприбутковість ПП «Плазма» ще до застосування до позивачки запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що спростовує її доводи про можливість отримання нею вказаних доходів.

128 000,00 дол США, які за твердженням ОСОБА_1 були позичені у ОСОБА_2 для здійснення підприємницької діяльності, які остання вимагала повернути під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, та які через неможливість здійснення підприємницької діяльності вона не могла повернути, що змусило її позичати кошти у інших кредиторів щоб повернути борг, не є неотриманим прибутком від підприємницької діяльності, як помилково зазначає позивачка, а тому відшкодуванню не підлягають.

22 418,63 дол США, визначені позивачкою як інші грошові доходи, що складають різницю вартості відчуженого іпотекодержателем належного ОСОБА_1 нежитлового приміщення за адресою: м. Одеса, вул. Рекордна, 25-А, придбаного нею за 40 600,00 дол США і відчуженого ТОВ «Кей-Колект», яке набуло право власності на іпотечне майно за 495 800,00 грн (близько 18 181,37 дол США), є її припущенням того, що в разі самостійного відчуження даного нерухомого майна, якби воно не перебувало під арештом у кримінальному провадженні вона б могла отримати вказану суму, та не підтверджено відповідними доказами.

Щодо вимог про відшкодування витрат на надання юридичної допомоги в сумі 656 604,00 грн, суд зазначає наступне.

Пунктом 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Порядок застосування цього Закону визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі Положення).

Абзацом 3 пункту 10 Положення встановлено, що до сум, які підлягають поверненню на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.

Тобто позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону.

Аналогічні висновки щодо стягнення майнової шкоди у розмірі витрат громадянина, сплачених ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 333/7311/16-ц (провадження № 61-32057св18).

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

При цьому передбачені статтею 137 ЦПК України підстави зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути застосовані у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» суми, сплаченої громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 750/958/20 (провадження № 61-12600св21).

У Постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.04.2020 у справі № 727/4597/19 колегією суддів зроблено висновки, що профільний закон «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату, а оскільки адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність до них не можуть бути застосовані положення Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Положення «Про форму та зміст розрахункових документів», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 21 січня 2016 року № 13 та Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148, оскільки останні не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку та не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність. У вказаній постанові Верховний Суд також зазначає, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката та одночасно дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанцію, довідку, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Отже, як випливає з вищевикладеної позиції Верховного Суду, видана адвокатом квитанція, довідка або інший документ, складений у довільній формі на підтвердження отримання від клієнта готівкових коштів за надання правової допомоги разом із договором про надання правової допомоги (актами виконаних робіт тощо) є належним доказом для підтвердження витрат учасника справи на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11 травня 2022 року у справі № 201/4534/20 та від 01 травня 2024 року у справі № 461/2033/23.

На підтвердження вимог про відшкодування витрат на правову допомогу у кримінальній справі позивачка надала довідку АО «Сільницький і Партнери» від 31.10.2024 № 01-10/24, згідно якої за надання правової допомоги ОСОБА_1 у межах кримінальної справи № 1-571/11 згідно договору № 113/13 від 28.10.2013 за період з 28.10.2013 по 07.12.2021 нею здійснена оплата на рахунок АО «Сільницький і Партнери» у сумі 35 524,00 грн. Також позивачкою долучені банківські виписки, які підтверджують оплату професійної правничої допомоги ОСОБА_1 адвокату Іванцовій З.А. в період з 10.01.2022 по 23.03.2023 на загальну суму 48 604,00 грн. Представництво інтересів ОСОБА_1 у кримінальній справі № 1-571/11 адвокатами Сільницьким І.В. та Іванцовою З.А. підтверджується долученими до матеріалів справи копіями журналів судових засідань.

Отже, загальна сума доведених витрат на послуги адвоката у кримінальній справі становить 84 128,00 грн та підлягає стягненню на користь позивача.

При цьому суд вважає недоведеними витрати позивача на правову допомогу у сумі 572 476,00 грн на підставі долучених до матеріалів справи ордерів на представництво інтересів ОСОБА_1 адвокатами Сандуленко У.А., ОСОБА_17 , ОСОБА_6 , Ростомов А.Р., Пелеховська І.Л., Глазирін О.А., Тітомер Є.В, ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , та журналів судових засідань за їх участю, а також складених адвокатами клопотань, оскільки матеріали справи не містять доказів сплати позивачкою зазначеної суми коштів адвокатам, а розмір їх послуг, як зазначено у позовній заяві, визначений виходячи із середньої вартості послуг адвоката в мережі інтернет.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Держави України в особі Одеської обласної прокуратури та Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду в сумі 7 184 604,00 грн та 150 418,63 дол США задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; АДРЕСА_3 ) 1 600 000,00 грн моральної шкоди та 84 128,00 грн матеріальної шкоди, завданих незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства та прокуратури.

В решті вимог позову відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Одеського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду буде складений протягом десяти днів.

Суддя І.А. Павлик

Повний текст рішення складено 02.06.2025.