Справа № 206/1305/25
Провадження № 2/206/1194/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(Заочне)

26.05.2025 Самарський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Поштаренко О.В.

секретаря судового засідання Содоль М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Донецької міської ради, про визнання права власності на квартиру, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

13 березня 2025 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, який мотивовано тим, що на підставі останні є співвласниками двокімнатної квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Даний факт підтверджується свідоцтвом про право власності на квартир у (будинок) № 5328 від 14 травня 1999 року. Право власності на зазначену квартиру зареєстровано у БТІ міста Донецька 29 липня 1999 року, реєстраційний номер 219. Вище вказана квартира розташована на 5 поверсі, 5 поверхового будинку і складається з двох кімнат, житловою площею 26,4 кв.м., (14,9 кв.м та 11,5 кв.м). Загальна площа квартири 46,0 кв.м., відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2 . У 2014 року позивачі виїхали з міста Донецька у зв`язку з військовою агресію з боку росії та окупацією міста. В зв`язку з чим право власності на квартиру АДРЕСА_2 , не було зареєстровано в електронному реєстрі, тому будь-які відомості про право власності на квартиру відсутні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно або в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. 16 жовтня 2024 року позивачі звернулися з відповідною письмовою заявою, за реєстраційним номером 63489924, до державного реєстратора прав на нерухоме майно, Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київського органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Проте отримали рішення про зупинення розгляду заяви, а в подальшому й відмову за № 76484598 від 06 грудня 2024 року в проведенні реєстраційних дій у зв?язку з тим що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, та неотримання державним реєстратором відповіді на запит, яка містить інформацію щодо підтвердження факту набуття права власності на вище вказану квартиру. Враховуючи вищевикладені просять визнати, за ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 та ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_3 право спільної сумісної власності на двокімнатну квартир у загальною площею 46,0 кв.м та житловою площею 26,4 кв.м. розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . 17.03.2025 по справі відкрите загальне позовне провадження та відповідачу визначено строк для подання відзивів на позов. Відповідач своїм процесуальним правом не скористався, відзив на позов не подав. 07.04.2025 підготовче провадження по справі закрито, справа призначена до судового розгляду. Повідомлений про час та місце судового розгляду позивачі у судове засідання не з`явився, надали заяву про розгляд справи без їх участі. Представник відповідача Донецької міської ради в судові засідання не з`явився за невідомими суду причинами, про час і місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, про поважні причини неявки до суду не повідомив, відзив на позовну заяву не надав, будь-яких клопотань та заяв від відповідача подано до суду не надходило. Оголошення про виклик відповідача до судового засідання було розміщено на веб-сайті судової влади України, а відтак у відповідності до ч. 8 ст. 178 та ч. 8 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. В ході розгляду справи сторонами заяви чи клопотання не подавались. Керуючись ст. 280 ЦПК України, суд розглянув справу заочно. Відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Приписами ч.1 ст.223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, - ВСТАНОВИВ: На підставі Свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) № 5328 від 14 травня 1999 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , є співвласниками двокімнатної квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказаний житловий будинок було зареєстровано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Донецьким бюро технічної інвентаризації 29 липня 1999, за реєстровим номером 219, про що записано в реєстрову книгу № 9/11дп-219(100), що підтверджено відповідним реєстраційним посвідченням. Згідно технічного паспорта на приватизовану квартиру АДРЕСА_2 , встановлена, що квартира належать ОСОБА_1 , розташована на 5 поверсі поверхневого будинку та має 2 кімнати, загальна площа 46,0 кв. м, квартира обладнана балконом (терасою) 3,0 (0,9) кв.м, висота приміщень 2,55 м., житлова площа 26,4 кв.м., перша кімната 14,9 кв.м, друга 11,5 кв.м, кухню 7,0 кв.м, ванну кімнату 2,0 кв.м, вбиральню 1,0 кв.м, коридор 7,1 кв.м, вбудовану шафу 1,1;0,5 кв.м. Відповідно до статті 13 Закону України «Про власність», який втратив чинність у зв`язку з прийняттям ЦК України 2004 року, об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Громадянин набував права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом (частина друга статті 12 цього Закону) Відповідно до ч.2 ст.15 ЗУ «Про власність» наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім`ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Крім того, за положеннями статті 128 Цивільного кодексу Української РСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві. Таке правове регулювання правовідносин з права власності на майно застосовується до прав, які виникли, або могли виникнути до січня 2004 року.

Приписами чинни ст.328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набуваєтьсяна підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Отже, 14.05.1999 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 набули права власності на квартиру, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , як у розумінні ЗУ «Про власність» (який діяв на момент виникнення правовідносин), так і у розумінні діючої ст.328 ЦК України.

Стаття 181 ЦК України визначає поняття нерухомої та рухомої речі. Зокрема, до рухомих речей відносяться речі, які можна вільно переміщувати у просторі; до нерухомих належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення, на відміну від рухомих речей, підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Таким чином, вирішуючи спір, що випливає з правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України та тривають до цього часу, суд, вирішуючи питання про набуття права власності на майно, відповідно до положень статті 5 цього Кодексу виходить з положень законодавства, яке діяло на час виникнення правовідносин, встановлює час та підстави виникнення права власності, з`ясовує чи відноситься майно до нерухомих речей та чи підлягає воно реєстрації відповідно до законодавства, яке діяло на той час та на момент виникнення спору.

При цьому, встановлюючи правовий статус майна, суд, відповідно до статей 181, 188 ЦК України встановлює і вид цього майна (нерухоме майно, рухоме майно, зокрема гараж, будівельні матеріали, складна річ тощо).

В даній справі судом встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є власниками нерухомого майна у розумінні ст. 181 ЦК України.

В період з 09.06.1998 по 06.08.2012 державна реєстрація прав на нерухоме майно здійснювалась у відповідності до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних і фізичних осіб, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 №121, зареєстрована у Міністерстві юстиції України 26.06.1998 за №399/2839.

Відповідно доп.1.4-1.6вказаної Інструкції державній реєстрації в бюротехнічної інвентаризації підлягають об`єкти нерухомості, розташовані навсій території України (населених пунктах, військових містечках, військових частинах, аеропортах, річкових і морських портах, заповідниках, заказниках, на дорогах, полігонах іт.п.). Державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства-бюро технічної інвентаризації. Державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності.

Як встановлено судом у даній справі, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 набувши право власності на житловий будинок, зареєстрували своє право власності у КП «БТІ м. Донецька» у порядку передбаченому на момент виникнення права (29.07.1999).

З відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб судом встановлено, що КП «БТІ м. Донецька» зареєстроване за адресою: м. Донецьк, вул. Кобозева, 66.

Загальновідомим та таким, що не підлягає доказуванню у даній справі, є факт, що починаючи з 07.04.2014 м. Донецьк тимчасово окуповано, що також визначено у Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженому Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309.

Суду не надано доказів переміщення КП «БТІ м. Донецька» з м. Донецька, як не надано і доказів евакуації реєстраційних справ щодо нерухомого майна з м. Донецька.

Відтак, суд приходить до висновку, що станом на 13.03.2025 доступу до реєстраційних справ, які зберігаються у КП «БТІ м. Донецька», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та державні реєстратори не мають.

03.08.2004 набув чинності ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а з 01.01.2013 в Україні запроваджено систему державної реєстрації прав.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. № 1141 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 6 червня 2018 р. № 484) затверджено Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Приписами абз.1 п.3 ч.3 ст.10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.

Судом перевірені відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (та встановлено, що вони не містять відомостей щодо права власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

16 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернулася з відповідною письмовою заявою, за реєстраційним номером 63489924, до державного реєстратора прав на нерухоме майно, Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київського органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

06 грудня 2024 року, ОСОБА_1 отримала Рішення про відмову в проведені реєстраційних дій № 76484598 державного реєстратора прав на нерухоме майно, Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київського органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у проведенні реєстраційних дій у зв?язку з тим що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, та неотримання державним реєстратором відповіді на запит, яка містить інформацію щодо підтвердження факту набуття права власності на вище вказану квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Предметом даної справи є визнання за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 права спільної сумісної власності на квартиру, оскільки це право не визнається іншими учасниками цивільних відносин.

Підставою позову є ст.392 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правову позицію щодо застосування статті 392 ЦК України і звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18.

Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачається у статті 16 ЦК України.

У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

Так, застосування такого способу захисту прав, як звернення з позовом про визнання права на речові права, можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов`язальних відносинах.

Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Наведений правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі 344/16879/15-ц

В даній справі судом встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є власниками житлового квартири, але не можуть належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з відсутністю відомостей про їх право власності у державному реєстрі речових на нерухоме майно та об`єктивною неможливістю внести вказані відомості до реєстру з зазначених вище причин.

При цьому суд зазначає, що у ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відсутній інший, окрім звернення до суду, шлях для відновлення свого порушеного права власності.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та визнання за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 права спільної сумісної власності на двокімнатну квартиру загальною площею 46,0 кв.м та житловою площею 26,4 кв.м. розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4,10,12,76,141,263-265,280-281ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 права спільної сумісної власності на двокімнатну квартиру загальною площею 46,0 кв.м та житловою площею 26,4 кв.м. розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуто Самарським районним судом м. Дніпропетровська за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення суддя склав 02.06.2025.

Суддя О.В. Поштаренко