ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 671/1456/24

Провадження № 22-ц/820/814/25

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.,

секретар судового засідання Дубова М.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 671/1456/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Волочискього районного суду Хмельницької області від 22 січня 2025 року в складі судді Андрущенка О.Ю. у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

В липні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором позики від 17 серпня 2022 року в сумі 817 660 грн. згідно офіційного курсу НБУ долара США до гривні станом на 12 липня 2024 року.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 17 серпня 2022 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики грошових коштів, що підтверджується власноручно виданою розпискою позичальника.

Вказував, що згідно договору позики позикодавець передав, а позичальник прийняв на себе зобов`язання повернути грошову суму у розмірі 20 000 доларів США. Відповідно до договору позики сума позики мала бути повернута в строк до 17 жовтня 2022 року включно, проте станом на дату подачі позову до суду позичальник взяті на себе зобов`язання не виконав, грошові кошти не повернув, у зв`язку з чим ОСОБА_2 був змушений звернутись до суду з даним позовом.

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 22 січня 2025 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 17 серпня 2022 року в розмірі 817 660 грн. згідно курсу валют станом на день подання позову та вирішено питання стягнення судових витрат.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, вважає рішення суду необґрунтованим, посилається на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Так апелянт вважає висновок суду про обґрунтованість позовних вимог та стягнення з нього коштів на користь позивача необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки вказує, що розписка, яка наявна в матеріалах справи була підписана ним, однак даних коштів він не отримував.

Посилається, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що у даній розписці вказано про те, що він хоч і підтверджує факт отримання грошей та зобов`язання віддати кошти до 17 жовтня 2022 року, однак у ній не було визначено, що він позичає кошти, тобто отримує позику та не визначено валюти коштів, оскільки зазначено долари, але не конкретизовано які.

Апелянт вказує, що у жовтні 2024 року він повернув позивачу кошти, а ОСОБА_2 повернув йому оригінал розписки як підтвердження відсутності майнових претензій, проте в подальшому виявилось, що це була якісна копія даної розписки.

Крім того звертає увагу суду, що на сьогоднішній день між його господарством та товариством ОСОБА_2 врегульовано питання розрахунків між ними. Таким чином апелянт, вважаючи такі дії позивача шахрайськими, вказує, що звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення.

Тому з врахування вищезазначеного ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення яким повністю відмови в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її слід залишити без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так судом встановлено, що між ОСОБА_2 як позикодавцем та ОСОБА_1 як позичальником 17 серпня 2022 року було укладено договір позики в формі розписки, яка була підписана позичальником.

Відповідно з умовами вказаного договору позики у формі розписки ОСОБА_1 17 серпня 2022 року отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 20 000 доларів, які зобов`язався повернути в строк до 17 жовтня 2022 року.

Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується розпискою ОСОБА_1 від 17 серпня 2022 року.

Однак свої зобов`язання за вищевказаними договорами позики відповідач не виконав та грошові кошти ОСОБА_1 в строк до 17 жовтня 2022 року, так і на даний час не повернув.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру у вигляді розписки про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, та є доказом не лише факту укладення договору, а й передання грошової суми позичальнику.

Зазначений правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Судом правильно встановлено, що між сторонами укладено договір позики від 17 серпня 2022 у письмовій формі розписки, яка є не лише підтвердженням факту укладення договору, а й доказом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику в сумі 20 000 доларів США, які у визначений строк до 17 жовтня 2022 року позичальнику повернуті не були, в зв`язку з чим суд правомірно стягнув на користь позивача 817 660 грн. позики, що еквівалентно 20 000 доларів США згідно офіційного курсу НБУ долара США до гривні станом на 12 липня 2024 року в межах позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, що грошові кошти позики в сумі 20000 доларів США апелянтом було повернуто позивачу, який в свою чергу йому повернув його не оригінал розписки, а якісно виконану копію, взагалі розписка була написана на прохання позивача з метою купівлі матеріалів для будівництва ангару для господарства відповідача і всі питання між позивачем і господарством відповідача врегульовано слід відхилити.

Вимогами частин 1, 2, 3, 5 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може перешкоджати учасникам справи у поданні доказів і зобов`язаний сприяти у поданні (забезпеченні) відповідних доказів, якщо їх подання є утрудненим або неможливим.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак апелянт не надав суду жодних доказів того, що він повернув позивачу позичені кошти, натомість наявність у позивача оригіналу розписки свідчить про невиконання позивальником своїх зобов`язань за договором позики.

При цьому апелянт не надав суду навіть тієї копії розписки, яку йому за його твердженням, була передана позивачем.

Також в матеріалах справи відсутні докази щодо наявності правовідносин між позивачем і господарством відповідача, купівлю матеріалів для будівництва ангару за кошти позивача тощо.

Крім того відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Однак відповідач договір позики від 17 серпня 2022 року на підставі статті 1051 Цивільного кодексу не оскаржив, вказані ним в апеляційній скарзі обставин щодо відсутності між сторонами правовідносин з договору позики щодо передачі коштів, а саме наявність між сторонами різного роду фінансових грошових стосунків, а не отримання позики, в судовому порядку не довів.

Також є безпідставними доводи апелянта, що в розписці не конкретизовано, які долари позичені.

Суд першої інстанції, досліджуючи текст розписки, дійшов правильного висновку, що долари, зазначені у розписці, є саме доларами США, так як зазвичай в Україні під «доларами» розуміється обіг доларів США, оскільки в основному курс національної грошової одиниці прирівнюється до долара США.

Інших доводів на спростування висновків суду першої інстанції в апеляційній скарзі не наведено.

Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Волочискього районного суду Хмельницької області від 22 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 червня 2025 року.

Судді А.М. Костенко

І.В. П`єнта

О.І. Талалай