Справа № 134/2247/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 травня 2025 року селище Крижопіль

Крижопільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючої судді Швець Л.В.,

при секретарі судового засідання Томашенко О.М.,

за участю: представника позивача адвоката Купрія О.М.,

представника відповідача, третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на стороні відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному проваджені в приміщенні суду селища Крижопіль цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на стороні відповідача Фермерське господарство «ДІОНІСІЙ-2015» про розірвання договору оренди землі,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 24 грудня 2024 року звернувся до суду із позовом, через свого представника - адвоката Купрія О.М., до ОСОБА_1 , в подальшому із залученням третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на стороні відповідача ФГ «ДІОНІСІЙ-2015» про розірвання договору оренди землі. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до державного акту серії ЯБ № 961302, виданого Крижопільською районною державною адміністрацією Вінницької області 16.04.2007 року, ОСОБА_4 був власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,8421 га, кадастровий номер :03:001:0019, яка розташована на території Крижопільської територіальної громади Тульчинського району (колишньої Голубецької сільської ради Крижопільського району) Вінницької області (за межами с. Голубече). За життя ОСОБА_4 передав в строкове платне користування земельну ділянку ОСОБА_1 на підставі договору оренди земельної ділянки від 10.11.2011 року на строк 49 років. Право оренди за відповідачем зареєстровано 24.09.2021 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, після смерті якого право власності на земельну ділянку перейшло до ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Право власності на земельну ділянку зареєстровано за позивачем 14.02.2023 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Після смерті ОСОБА_4 до позивача перейшли всі права та обов`язки орендодавця за договором оренди землі. ОСОБА_3 протягом місяця з дня набуття права власності на земельну ділянку надіслав відповідачу лист з повідомленням про перехід права власності на земельну ділянку та зазначив платіжні реквізити для сплати орендної плати за її користування. Орендна плата становить 2350,45 гривень на рік. Відповідно до постанови Вінницького апеляційного суду від 07.12.2023 року у справі № 134/575/23, з яким погодився Верховний суд, - орендна плата, яку відповідач виплатив авансом ОСОБА_4 при укладанні Договору оренди у розмірі 30 000 гривень є частиною орендної плати за період 19.11.2011 року по 21.12.2022 року у розмірі 29580,60 гривень, а інша частина 419, 40 гривень за період з 21.12.2022 року по 21.12.2023 року. Тому відповідач мав за 2023 рік користування земельною ділянкою доплатити позивачу до 21.12.2023 року орендну плату у розмірі 2050, 54 гривень (2469,94 гривень-149,40 гривень), а за 2024 рік сплатити до 21.12.2024 року орендну плату у розмірі 2585, 70 гривень. Однак відповідач, всупереч умовам Договору оренди, не виконує свій обов`язок зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою. Позивач внаслідок порушення відповідачем умов Договору оренди, в частині не доплати розміру орендної плати, недоотримав свій річний дохід за 2023 рік та 2024 рік. Земельна ділянка позивача передана в суборенду ФГ «ДІОНІСІ»-2015» на підставі договору суборенди від 01.04.2024 року, що укладений з відповідачем.

Ухвалою суду від 09.01.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

29 січня 2025 року відповідач ОСОБА_1 надіслав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 . Свій відзив обґрунтовує тим, що 15 січня 2025 року він отримав позовну заяву та ухвалу про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до нього про розірвання договору оренди землі. Зазначив, що 10.11.2011 року між ОСОБА_4 та ним укладено Договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер :03:001:0019, строком на 49 років з пролонгацією на новий строк, розмір орендної плати встановлено 3% від нормативної грошової оцінки і виплачується в такі строки: один раз на рік не пізніше 21 грудня року оренди. 14.02.2023 року позивач успадкував вказану земельну ділянку у власність після ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач вважаючи, що відповідач не виплачував орендну плату за 2011-2023 року звернувся до суду у 2023 році із позовом до нього про розірвання договору оренди земельної ділянки. Вінницьким апеляційним судом у постанові від 07.12.2023 року у даній справі було встановлено наступні обставини за період з 19.11.2011 року по 21.12.2022 року розмір орендної плати без врахування індексу інфляції становить 26050, 78 гривень, сума інфляційних втрат становить 3529, 82 гривень, а всього за вказаний період з урахуванням індексу інфляції орендар мав сплатити 29580, 60 гривень. З огляду є переплата 419, 40 гривень. 24 грудня 2024 року позивач через свого представника звернувся в суд із позовом до нього про розірвання договору оренди у зв`язку із наявною заборгованістю за період з 21.12.2022 року по 21.12.2024 року. Звернув увагу суду, що в період з 21.12.2022 року по 21.12.2023 року та в період з 20 січня 2025 року відповідач не використовував земельну ділянку, саме з вини позивача, оскільки останній подав позов до суду. Тому вважає, що за даний період не повинен сплачувати орендну плату і передплата у розмірі 419,40 зараховується в оренду за період з 21.12.2023 року по 21.12.2024 року. 25 грудня 2024 року була здійснена доплата до частини орендної плати в розмірі 2351, 00 гривень. Разом з тим зазначив, що з 14.12.2024 року був за кордоном, а оплату здійснив по приїзді за адресою проживання 25 грудня 2025 року. Тому вважає що виконує умови Договору та доводи представника позивача про розірвання договору оренди земельної ділянки з підстав систематичного невнесення орендної плати є необґрунтованими.

Ухвалою суду від 30 січня 2025 року було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Фермерське господарство «ДІОНІСІЙ-2015».

20 лютого 2025 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив. В якій останній спростовує викладені у відзиві аргументи. А саме: за твердженнями відповідача, 25 грудня 2024 року він сплатив позивачу орендну плату за 2024 рік шляхом поштового переказу коштів позивачу, однак розмір орендної плати менший за розмір, який передбачений у договорі оренди, адже розрахований відповідачем без індексу інфляції; щодо твердження відповідача, що внаслідок судового оскарження позивачем договору оренди в 2023 році, він не використовував ділянку, що є підставою, на його думку для звільнення від сплати орендної плати за 2023 рік, однак з тексту оспорюваного договору оренди земельної ділянки не вбачається, що сторони звільняються від виконання його умов на час його судового оскарження; щодо твердження відповідача, що оскільки він перебував за кордоном, тому він не міг вчасно виплатити орендну плату за 2024 рік період виплати орендної плати за 2024 рів був з 21.12.2023 року по 21.12.2024 року, однак дана обставина не звільняє відповідача від належного виконання умов договору оренди, обов`язок з виплати орендної плати не передбачає його виконання особисто орендарем, існує низка правових інструментів, які дають змогу доручити виконання цього обов`язку третій особі: видання довіреності, укладання договору доручення чи комісії. Отже, причини відповідача у простроченні виплати орендної пати є надуманими, необґрунтованими та спрямовані на уникнення юридичної відповідальності за порушення умов договору оренди.

25 лютого 2025 року на адресу суду надійшли письмові пояснення від третьої особи Фермерське господарство «ДІОНІСІЙ-2015», в якому зазначено, що останній позовні вимоги не визнає. Разом з тим зазначено, що договір суборенди дійсний, зареєстрований 14.06.2024 року.

12 березня 2025 року на адресу суду від відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив. Зазначив, що твердження представника позивача про те, що він порушив умови договору, а саме сплатив орендну плату після спливу терміну її виплати, тобто не 21.12.2024 року, а 25.12.2024 року спростовується тим, що він є волонтером та надає на постійній основі гуманітарну допомогу на схід України. 14 грудня 2024 року він був за кордоном, а тому оплату здійснив по приїзді за адресою проживання. Зазначає, що позивачем не надано доказів систематичної несплати орендної плати, як вбачається він виплатив позивачу за 2023 рік та 2024 рік в загальному 5121, 40 грн, позивач зазначає, що за два роки він мав сплатити орендну плату в загальному 5065,64 грн. З огляду на це вбачається, що є переплата орендної плати в розмірі 55, 76 грн. Тому вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволенню.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав, та просив їх задовільнити. Зазначив, що кошти, які переказав відповідач в якості орендної плати за 2023 та 2024 роки не отримував, про переказ коштів йому нічого не відомо.

Представник позивача адвокат Купрій О.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовільнити з підстав, які зазначені у позові та у відповіді на відзив на позовну заяву. Разом з тим, наголосив, що позивач звернувся до відповідача із заявою та вказав реквізити сплати за орендну плату, однак відповідач не врахував дану заяву та переказав кошти за орендну плату переказом через Укрпошту. Разом з тим, наголосив, що з укладанням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки, а не лише суб`єктивні права, які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при розірванні договору в судовому порядку. Як вбачається з Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків позивачу з 1 кварталу 2022 року по 4 квартал 2024 року, відповідач не здійснював виплату позивачу орендної плати за користування земельною ділянкою за 2023-2024 року. Відповідно до п. д ст. 141 Земельного кодексу України, підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Разом з тим, як зазначено в постановах Верховного суду, що у разі якщо має місце сплата орендної плати в меншому розмірі, аніж визначеного умовами договору оренди землі, тобто орендар допустив часткову несплату орендної плати, застосування підлягає не спеціальна норма пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України, а загальне правило частини другої статті 651 ЦК України у разі істотності порушення договору іншою стороною. ОСОБА_3 не отримав свій річний дохід за 2023 рік та 2024 рік. Тому наявні юридичні підстави для застосування ст. 651 ЦК України та п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України для розірвання Договору оренди. Позивач звернувся до суду уже після прострочення відповідачем виконання зобов`язання щодо виплати орендної плати за 2024 рік. За твердженням відповідача 25 грудня 2024 року він сплатив позивачу орендну плату за 2024 рік шляхом поштового переказу коштів позивачу, отже, відповідач не заперечує, що він здійснив поштовий переказ коштів позивачу з пропущенням терміну для її виплати, тобто допустив істотне порушення умов договору. Сплата відповідачем орендної плати за користування земельною ділянкою за 2024 рік в подальшому, але уже після спливу терміну для її виплати (після 21 грудня 2024 року), не звільняє його від настання юридичних наслідків за порушення умов договору оренди у вигляді розірвання такого правочину. Посилання сторони відповідача на форс-мажорні обставини, а саме перебування відповідача за кордоном не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань.

Відповідач ОСОБА_1 , та який діє від імені третьої особи ФГ «ДІОНІСІЙ-2015», в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, послався на підстави, які зазначені у відзиві на позовну заяву та у заперечені на відповідь на відзив на позовну заяву. Разом з тим, наголосив, що заборгованості перед позивачем не має, оскільки переказав кошти через Укрпошту за оренду земельної ділянки позивачу 25 грудня 2024 року за 2024 рік (одразу як прибув із за кордону до місця свого проживання) та 07.01.2025 року за 2023 рік. Якщо взяти в загальному із врахуванням передплати, яка вказана в постанові Вінницького апеляційного суду від 07.12.2023 року, то вбачається ще і передплата на 2025 рік. Вчасно за 2024 рік оренду плату не вніс оскільки постійно займається волонтерством і часто буває за кордоном, та в період з 14 грудня по 22 грудня 2024 року перебував за кордоном. 22 грудня 2024 року перетнув кордон з Україною і коли прибув за місцем свого проживання здійснив переказ коштів позивачу за оренду земельної ділянки згідно договору через Укрпошту переказом, а саме 25 грудня 2024 року, та 07 січня 2025 року здійснив переказ коштів за 2023 рік за оренду землі. Разом з тим вважає, що за 2023 рік він не мав оплачувати позивачу орендну плату, оскільки в 2023 році він не обробляв земля і не отримував дохід від неї, оскільки позивач подав до суду позовну заяву про розірвання договору оренди і майже цілий рік йшли суди. Разом з тим в 2025 році він також не використовує дану земельну ділянку з вини позивача, оскільки останній звернувся до суду із даним позовом щодо розірвання договору оренди земельної ділянки. Позивач не отримав переказані кошти за оренду земельної ділянки на пошті із своєї вини.

Заслухавши учасників справи та дослідивши матеріали справи, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі (частина 1 статті 6 Закону України «Про оренду землі»).

За приписами ст. 1 Закону України «Про оренду землі», яка кореспондується з положеннями ч. 1 ст. 93 ЗК України, орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.

Зазначений висновок щодо застосування норм права наведено у постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 199/1917/19 (провадження № 61-16444св20)

До загальних засад цивільного законодавства належить свобода договору (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Тлумачення п. 3 ч. 1 ст. 3 та ст. 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових, зокрема, свобода укладання договору, вибору контрагента, виду договору, визначення умов договору.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Особа, яка відповідно до закону може бути орендодавцем земельної ділянки, може встановити вимогу нотаріального посвідчення договору оренди землі та скасувати таку вимогу. Встановлення (скасування) вимоги є одностороннім правочином, що підлягає нотаріальному посвідченню. Така вимога є обтяженням речових прав на земельну ділянку та підлягає державній реєстрації в порядку, визначеному законом (ст. 14 Закону України «Про оренду землі»).

Статтею 15 Закону України «Про оренду землі», передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Згідно зі статтею 21 Закону України «Про оренду землі», орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Відповідно до вимог статті 288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (крім випадків консервації таких земельних ділянок або визнання земельних ділянок забрудненими (потенційно забрудненими) вибухонебезпечними предметами).

За приписами ст. 289 ПК України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства.

З усіх наведених вище положень ПК України та Закону України «Про оренду землі» вбачається, що зазначені законодавчі акти не встановлюють конкретний розмір орендної плати за земельну ділянку, який має бути зазначений в договорі оренди. ПК України передбачає порядок визначення орендної плати за землю, а тому саме договором оренди визначаються розмір та умови сплати орендної плати.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.03.2018 у справі № 916/3236/16, від 01.10.2018 у справі № 916/3233/16.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку.

Орендар земельної ділянки зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку (ст.25 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання, або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 32 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Відповідно до пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Частиною 1 статті 34 Закону України «Про оренду землі» передбачено, у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що підставою для розірвання договору оренди землі є саме систематична несплата орендної плати. Зазначені положення закону вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди.

Згідно зі статтями 13, 15, 21 Закону України «Про оренду землі» основною метою договору оренди земельної ділянки та одним із визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі.

Отже, оскільки законодавець визначає однією із істотних умов договору оренди землі орендну плату, то основний інтерес особи, яка передає майно в оренду, полягає в отриманні орендної плати за таким договором. Порушення цього інтересу має наслідком завдання шкоди, через що сторона (орендодавець) значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору оренди земельної ділянки.

Сам факт систематичного порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена в подальшому заборгованість, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

За змістом статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0019, площею 3,8421 га, що розташована на території Крижопільської ТГ Тульчинського району (колишньої Голубецької сільської ради Крижопільського району) Вінницької області та належала ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 961302, виданого Крижопільською районною державною адміністрацією Вінницької області 16.04.2007 року, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видано 14.02.2023 року державним нотаріусом Крижопільської державної нотаріальної контори Деревянчук А.В. та зареєстровано в реєстрі за № 99.

Разом з тим, судом встановлено, що 10 листопада 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки, яка належала орендодавцю згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 961302 від 16.04.2007 року та знаходиться на території Голубецької сільської ради Крижопільського району Вінницької області, площею 3,8421 га, кадастровий номер :03:001:0019. Відповідно до п. 2.3 Договору нормативно-грошова оцінка: 78348, 80 гривень. Договір укладено на 49 років п. 3.1 Договору. Пунктом 4.1 Договору визначено, що оренда плата вноситься Орендарем у грошовій формі у розмірі 3% на один рік від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки. Пунктом 4.2 Договору зазначено, що розмір орендної плати за землю здійснюється з врахуванням індексу інфляції. Пунктом 4.3 Договору передбачено, що орендна плата сплачується один раз на рік, не пізніше двадцять першого грудня кожного року оренди. Відповідно до п. 4.4 Договору орендар за погодженням з Орендодавцем може перенести термін виплати орендної плати, а також внести орендну плату на майбутній період оренди на весь строк дії договору, у погодженому Сторонами розмірі. Орендодавець підтверджує, що на момент укладання цього договору отримав від Орендаря 30 000 гривень. Розмір орендної плати не переглядається зазначено у п. 4.6 Договору. Відповідальність за несвоєчасну сплату земельного податку та орендної плати покладається на «Орендаря» - п. 4.6 Договору. Надлишково сплачена сума орендної плати підлягає поверненню «Орендарю» або зараховується в рахунок наступних платежів п. 4.7 Договору. Відповідно до п. 5.1 земельна ділянка передається в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Орендодавець має право вимагати від Орендаря своєчасного внесення орендної плати. Пунктом 9.4 Договору передбачено, що договір не припиняє свою дію у разі переходу права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи та /або спадкоємця Орендодавця, а також у разі його смерті. Пунктом 9.6 Договору зазначено, що розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається. За невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього договору пункт 10.1 Договору. Сторона, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності, якщо вона доведе, що це порушення сталося не з її вини п. 10.2 Договору.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Вказаний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі №753/11000/14-ц, провадження № 61-11сво17.

Установлено, що постановою Вінницького апеляційного суду від 07 грудня у справі № 134/575/23, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 11 липня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання договору оренди землі та припинення права оренди відмовлено.

Вказаним преюдиційним рішенням установлено, що за період з 19.11.2011 року по 21.12.2022 року розмір орендної плати без врахування індексу інфляції становить 26 050,78, сума інфляційних втрат становить 3 529,82, а всього за вказаний період з урахуванням індексу інфляції орендар мав сплатити 29 580,60 грн. Оскільки при укладенні договору оренди ОСОБА_1 було сплачено ОСОБА_4 30 000 грн, то до 21.12.2022 року включно заборгованість за орендною платою відсутня, а період сплати орендної плати за період з 21.12.2022 року по 21.12.2023 року ще не настав. Відтак, апеляційний суд виснує, що оскільки в ході судового розгляду не доведено систематичність несплати орендної плати орендарем, підстав для задоволення позову про розірвання договору оренди через систематичну невиплату орендної плати немає, тому в задоволенні позову ОСОБА_3 слід відмовити.

Як на підставу задоволення своїх вимог представник позивача посилається на те, що відповідач 2023 року та 2024 року не виконує своїх обов`язків щодо сплати орендної плати, що свідчить про систематичність її невиплати та є підставою для дострокового розірвання договорів оренди.

Як встановлено під час розгляду справи, що при підписанні договору оренди земельної ділянки сторони погодили, що орендна плата сплачується один раз на рік, не пізніше двадцять першого грудня кожного року.

З наявної в матеріалах справи квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 0254 від 25.12.2024 року, вбачається, що Котюжанський В.А. здійснив переказ в сумі 2351, 00 гривня на ім`я ОСОБА_3 , призначення платежу зазначено орендна плата згідно договору оренди від 10.11.2011 року.

На обґрунтування того, що орендна плата була здійснена 25 грудня 2024 року за 2024 рік, а не до 21 грудня 2024 року відповідач посилається на те, що він з 14 грудня 2024 року по 22 грудня 2024 року перебував за кордоном у волонтерських справах, тому після приїзду за місце свого проживання здійснив оплату за оренду земельної ділянки ОСОБА_3 .

На дане твердження відповідачем надано копія паспорта громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , з якого вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово перетинав кордон України та Польщі, в тому числі з 14 грудня 2024 року по 22.12.2024 року включно перебував за межами кордону, що свідчать штампи у вказаному паспорті.

Суд, дослідивши дані докази прийшов до висновку, що вказані докази є поважними причинами того, що відповідач ОСОБА_1 оплатив оренду за земельну ділянку ОСОБА_3 несвоєчасно, із затримкою у чотири дні.

Однак позивач дані кошти не отримав, хоча як вбачається із вказаної квитанції, кошти були переказані на адресу реєстрації та проживання ОСОБА_3 .

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20) зазначено, що «з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок, що «доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Очевидно, що дії позивача, будь-яких звернень, претензій, вимог щодо неотримання орендної плати до ОСОБА_1 не пред`являв, а згодом пред`явив позов про систематичну не оплату орендної плати є недобросовісними.

Суд спростовує посилання сторони позивача на те, що ОСОБА_3 надіслав лист ОСОБА_1 щодо оплати орендної плати із зазначення реквізитів, тому Орендар мав би сплачувати на вказані реквізити орендну плату, а не переказувати переказом через Укрпошту. Суд зазначає, що такий порядок оплати орендної плати за земельну ділянку не передбачений договором, та не укладено додаткової угоди щодо вказаного питання (сторони не довели такого факту). Тому такий порядок сплати, як зазначив представник позивача не був обов`язковим для сторін. А Орендар сплатив орендну плату у спосіб, який зручний для нього.

Окрім того, ОСОБА_1 07 січня 2025 року сплатив орендну плату ОСОБА_3 згідно договору оренди від 10.11.2011 року в розмірі 2351, 00 гривень через переказ Укрпошту, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 0147 від 07.01.2025 року

Дослідивши докази, які подані сторонами на обґрунтування своєї позиції, судом не встановлено фактів порушення відповідачем умов договору оренди землі. В матеріалах справи відсутні докази, що несплата орендної плати, була пов`язана у зв`язку з відмовою відповідача її сплачувати або ухиляння останнього від її виплати представником позивача не надано, що є його процесуальним обов`язком.

Невиконання ОСОБА_1 умов договору оренди земельної ділянки від 10.11.2011 року, укладеного між ОСОБА_4 та відповідачем щодо сплати орендної плати не є умисним та виникло через те, що відповідач був за кордоном, та сплатив одразу після повернення до місця свого проживання, що свідчить про відсутність винної поведінки відповідача у невиплаті орендної плати за спірним договором. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач повідомляв відповідача про виплату на орендної плати суду не надано.

Тобто, у зазначений період орендодавець не пред`являв орендарю жодних претензій щодо неповної сплати орендної плати за землю, не звертався із додатковими заявами про сплату орендної плати.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частинами першою і другою статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки).

При цьому систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі № 709/1089/17 (провадження № 61-12745сво18) зроблено висновок, що «…застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, що значною мірою позбавляє того, на що особа розраховувала при укладенні договору, відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вже робила правовий висновок щодо поняття систематичності несплати орендної плати, що є підставою для розірвання договору.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим суд зазначає, що позивач в позовній заяві зазначив, що відповідач мав сплатити йому орендну плату за 2023 рік в розмірі 2469, 94 гривень за 2024 рік 2595, 70 гривень, що разом становить 5065,64 гривень. Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 сплатив разом за 2023 та 2024 року орендну плату в загальному розмірі - 2351 гривня + 2351 гривня + 419, 40 гривень = 5124, 40 гривень.

Сплачуючи орендну плату за 2023 рік та 2024 рік ОСОБА_1 не врахував індексації, однак неправильне нарахування орендної плати, а саме без врахування суми індексації, не може вважатися систематичною несплатою орендної плати. Разом з тим позивач не просить стягнути недоплачену суду орендної плати, тому суд не досліджує дане питання.

Разом з тим, суд спростовує твердження відповідача ОСОБА_1 про те, що він в 2023 році та з 2025 року не використовує спірну земельну ділянку за призначенням не обробляє її, не отримує прибуток, тому звільняється від сплати орендної плати позивачу. Свої твердження обґрунтовує тим, що земельну ділянку не обробляв, оскільки ОСОБА_3 подав до суду позов. З огляду на зазначене суд зазначає про те, з дослідження цивільних справ, а саме даної цивільної справи, яка перебуває на розгляді № 134/2247/24 та цивільної справи № 134/575/23 по якій винесено рішення суду, суд не вбачає, що відносно земельної ділянки площею 3,8421 га, кадастровий номер :03:001:0019, накладався судом арешт із забороною використовувати її за призначення. Тому дане твердження відповідача є необґрунтованим, на не звільняє його від обов`язку сплачувати оренду плату ОСОБА_3 за використання вказаної земельної ділянки за 2023 та 2024 роки.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_3 орендну плату із затримкою у чотири дні за 2024 рік, а за 2023 рік була переплата та зарахована як авансом на 2023 рік в розмірі 419 гривень 40 копійок (як встановлено згідно рішення Вінницького апеляційного суду від 07 грудня 2023 року у справі № 134/575/23 та яке досліджено в судовому засіданні). Тому суд прийшов до висновку що систематичності несплати в даному випадку не має, а є разове порушення щодо виплати орендної плати за 2023 рік. А тому в позові ОСОБА_3 слід відмовити.

Фактично спір стосується порушення нарахування і виплати орендної плати з урахуванням індексації.

Разом з тим, порушення, допущені орендарем, є наслідком здійснення ним неправильних розрахунків при обчисленні сум орендних платежів, що не є істотним порушенням умов договору з огляду на розмір недоплаченої суми та добровільного збільшення орендної плати. Такі обставини не можуть бути підставою для розірвання оспорюваного договору оренди земельної ділянки.

Помилки у нарахуванні орендної плати за договором оренди земельної ділянки з урахуванням індексації орендної плати не можуть тлумачитися як систематична несплата орендних платежів та, відповідно, не можуть бути підставою для розірвання договору оренди.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 07.02.2024 у справі № 579/1133/22.

Судом не встановлено факту систематичної несплати орендної плати (два і більше випадки), а встановлено, що орендар вжив заходів щодо виплати орендної плати, зокрема шляхом здійснення поштового переказу 25.12.2024 році за оренду земельної ділянки за 2024 рік із затримкою на чотири дні, а за 2023 рік 07.01.2025 року.

При цьому суд звертає увагу на те, що доказів у відповідності до ст. 81 ЦПК України, в чому полягає порушення прав позивача та яка суттєва шкода його інтересів спричинена внаслідок дій відповідача ОСОБА_1 у зв`язку із затримкою виплати орендної плати за земельну ділянку за 2024 рік на чотири дні, позивачем не надано, що свідчить про відсутність передбаченого у ст. 651 ЦК України істотного порушення відповідачем договору оренди, необхідного для його розірвання.

В той же час в діях орендаря, суд не вбачає ознак умисної або несистематичної невиплати орендної плати (два і більше випадків), оскільки орендна плата за земельну ділянку за Договором була сплачена за 2024 рік із затримкою на чотири дні.

Таким чином, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для розірвання спірного договору через істотне порушення орендарем його умов, як про це вказував позивач, а отже у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 536, 610, 626, 629, 651, 792 ЦК України, ст. ст. 93, 141 ЗК України, Законом України «Про оренду землі», суд

УХВАЛИВ:

В задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на стороні відповідача Фермерське господарство «ДІОНІСІЙ-2015» про розірвання договору оренди землі відмовити.

Заходи забезпечення позову у виді заборони органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та державним реєстраторам прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії, приймати будь-які рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0019, загальною площею 3,8421 га, з цільовим призначенням для ведення товарного селянського виробництва, що розташована на території Крижопільської територіальної громади Тульчинського району Вінницької області (за межами с. Голубече) та належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видане 14.02.2023 року державним нотаріусом Крижопільської державної нотаріальної контори Деревянчук А.В., та зареєстроване в реєстрі за номером 99, - скасувати.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Третя особа: Фермерське господарство «ДІОНІСІЙ-2015», , юридична адреса: вул. Центральна, 218, с. Тернівка Тульчинський район Вінницька область.

Повний текст рішення суду виготовлено 04 червня 2025 року.

Суддя