КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Болотова Є.В, Музичко С.Г., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою адвоката Римарука Юрія Ігоровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 березня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Венеція» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ТОВ «Управляюча компанія «Венеція» звернулось до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги та просить стягнути на свою користь з відповідача заборгованість за надані послуги за період з 01.03.2022 року по 31.03.2023 року в розмірі 15 969,96 грн, а також судовий збір у сумі 3028,00 грн.

В обґрунтування позову зазначило, що є суб`єктом господарювання у сфері надання житлово-комунальних послуг, здійснює дану діяльність на договірних засадах за предметом правовідносин, що виникають між виробниками, управителями і споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, а також формує і надає споживачам рахунки на оплату житлово-комунальних послуг згідно затверджених уповноваженими органами тарифів, зокрема, обслуговування та ремонт житлового будинку, а також утримання прибудинкової території. Позивач надає вказані послуги за адресою по АДРЕСА_1 . Відповідач є власником квартири №153 за вказаною адресою. Між позивачем та відповідачем укладено Договір №58/153 про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 17.03.2009 року. Свої обов`язки по оплаті послуг відповідач не виконує належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість. Оскільки в добровільному порядку відповідач не сплачує заборгованість, ТОВ «УП «Венеція» звернулось до суду за захистом права, яке вважає порушеним, та просить стягнути заборгованість за період з 01.03.2022 року по 31.03.2023 року у розмірі 15969,96 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 13 березня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Венеція» заборгованість за період з 01.03.2022 року по 31.03.2023 року в розмірі 15 969, 96 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Венеція» 3028 грн судового збору.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, адвокат Римарук Ю.І., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та закрити провадження у справі. Також просив судові витрати по сплаті судового збору та витрат на правову допомогу понесені ОСОБА_1 покласти на позивача по справі - ТОВ «Управляюча компанія «Венеція».

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що у заочному рішенні Голосіївського районного суду м. Києва вказано, що за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача направлялись ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, які повернулися до суду без отримання.

Однак відповідач зазначає, що зареєстрованим місцем проживання відповідача є АДРЕСА_3 , однак фактичним місцем проживання є саме АДРЕСА_1 - власне квартира, щодо якої між сторонами укладено договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території.

Вважає, що про вказаний факт позивачеві достовірно відомо, оскільки як вбачається з тексту рішення суду, позивач володіє інформацією про зареєстроване право власності ОСОБА_1 на вказане майно, відповідач споживав житлово-комунальні послуги, що надавалися позивачем.

Зазначав, що довготривала відсутність відповідача за зареєстрованим місцем проживання у зв`язку із постійним проживанням у м. Києві (що підтверджується, зокрема, і наведеними відносинами сторін щодо надання житлово-комунальних послуг) є причиною неотримання відповідачем будь-якої кореспонденції, яка надходила за адресою АДРЕСА_3 , з об`єктивних причин.

Тому вказане не свідчить про умисне неотримання судових повісток, документів суду чи ознаки іншої поведінки відповідача по ухиленню від участі в справі, а відтак, на переконання апелянта, є підставами для визнання неналежним повідомленням відповідача про судову справу шляхом направлення документів за зареєстрованим місцем проживання відповідача у разі наявності у позивача відомостей про фактичне місце проживання відповідача у м. Київ.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги в частині заперечення позовних вимог, представник апелянта посилався на те, що відповідно до квитанції № від 21.08.2024 року, ОСОБА_1 переказав ТОВ «Управляюча компанія «Венеція» грошові кошти в розмірі 20 435,90 гривень, призначенням платежу зазначено «сплата житлово- комунальних послуг, О/рахунок НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ».

Крім того, вказане підтверджується довідками № 254 від 09.04.2025 року, виданими ТОВ «УК «Венеція» про відсутність заборгованостей у заявленому в позовній заяві розмірі та визначений період.

Відповідно до відомостей вказаних довідок, на сьогоднішній день взагалі відсутні будь-які заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «УК «Венеція».

Вказані докази на спростування позовних вимог не могли бути подані до суду першої інстанції з поважних причин, що об`єктивно не залежали від відповідача.

14 травня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача ТОВ «Управляюча компанія «Венеція».

В своєму відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначав те, що у зв`язку з неналежним виконанням апелянтом своїх обов`язків в частині оплати наданих послуг за період з 01 березня 2022 року по 31 березня 2023 року, ТОВ «Управляюча компанія «Венеція» 23 травня 2025 року було подано позовну заяву про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

В подальшому, як зазначає позивач, ТОВ «Управляюча компанія «Венеція» подано заяву про повернення позовної заяви до відкриття провадження у справі відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 185 ЦПК України.

Однак незважаючи на це, 22 жовтня 2022 року ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва було відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. А в подальшому і рішенням від 13.03.2025 року позов було задоволено.

З огляду на викладені обставини позивач просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 березня 2025 року задовольнити частково, скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 березня 2025 року та ухвалити нове, яким позовну заяву вважати неподаною і повернути її позивачу. Також просив зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України м. Києва повернути позивачу сплачений судовий збір у розмірі 3028 грн.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Венеція» є обґрунтованими, а розрахунки доведеними позивачем.

Такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається із матеріалів справи, звертаючись з позовною заявою позивач зазначив адресу проживання відповідача: АДРЕСА_1 .

Відповідно до відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 860477 від 22.10.2024 року, надісланий на запит суду першої інстанції, вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 25).

Також судом першої інстанції 15.07.2024 року здійснено запит до Відділу обліку та моніторингу Інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, в якому суд просив надати відомості про реєстрацію місця проживання та інших персональні данні, які містяться в реєстрі територіальної громади/Єдиному державному демографічному реєстрі (а.с. 32).

На вказаний запит суд першої інстанції отримав відповідь, відповідно до якої ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 зареєстрованим не значиться (а.с. 33).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22.10.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 27-28).

Голосіївським районним судом судом м. Києва направлено на адресу відповідача копію позовної заяви з додатками та ухвалу суду від 22.10.2024 року про відкриття провадження у справі, за адресою місця реєстрації: АДРЕСА_3 (а.с. 30).

Направлена судом поштова кореспонденція повернута на адресу суду із відміткою: «ніхто не живе» (а.с. 35-36).

Однак, на переконання суду апеляційної інстанції така відмітка не дає обґрунтованих процесуальних підстав для визначення факту належного повідомлення сторони у справі, в умовах введення в Україні військового стану, а також з урахуванням того, що судом не було направлено судову повістку за адресою місця знаходження нерухомого майна, зазначеного позивачем у позовній заяві.

слід враховувати правову позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), сформульовану в рішенні від 08 листопада 2018 року, у справі «Созонов та інші проти України», в якій ЄСПЛ зазначив, що загальна концепція справедливого судочинства, яка охоплює основний принцип, згідно з яким провадження має бути змагальним, вимагає, щоб особа була поінформована про порушення справи. Принцип рівності вимагає, щоб кожній стороні була надана розумна можливість представити свою справу за умов, які не ставлять її в істотно несприятливе становище у порівнянні з іншою стороною. ЄСПЛ дійшов до висновку, що на національні суди покладено обов`язок з`ясувати, чи були повістки чи інші судові документи завчасно отримані сторонами та, за необхідності, зобов`язані фіксувати таку інформацію у тексті рішення. У разі невручення стороні належним чином судових документів, вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні.

Отже, повернення поштового відправлення, яким ОСОБА_1 направлено судове повідомлення про порушену цивільну справу проти нього, з відміткою «ніхто не живе», не може свідчити про обізнаність відповідача про таку справу.

Разом з тим, суд не скористався можливістю повідомити позивача за адресою, яку вказано позивачем у позовній заяві та фактичного місце знаходження нерухомого майна за яким надають житлово-комунальні послуги: АДРЕСА_1 .

Отже, суд першої інстанції порушив право відповідача знати про наявність цивільної справі, де відповідачем є ОСОБА_1 , що є порушенням права на доступ до правосуддя та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Віктор Назаренко проти України» від 03 жовтня 2017 року та у справі «Лазаренко та інші проти України» від 27 червня 2017 року).

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення про розгляд справи в суді є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

На підставі наведеного вище колегія суддів дійшла висновку про наявність обов`язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції (п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України).

Перевіряючи висновки суду першої інстанції по суті позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.

Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані положеннями ЦК України, ЖК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Так, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Відповідно до ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п.7 «Правил користування приміщеннями житлових будинків», затверджених постановою Кабінету Міністрів України №45 від 24 січня 2006 року «Про внесення змін до постанови Кабміну від 08.10.1992 №572», власник та наймач квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» врегульовані права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, якими є власник, споживач, виконавець та виробник, серед яких обов`язком виконавця є надання послуг вчасно та відповідної якості, згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладання із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за недотримання умов його виконання, згідно з типовим договором. Правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а його обов`язком - оплатити житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1, 3 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до частини першої ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а у відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що вбачається з Договору купівлі-продажу квартири від 03.06.2008 року.

17.03.2009 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ліко-Житлосервіс», яке згідно протоколу загальних зборів учасників від 09.11.2021р. змінило назву на Товариство з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Венеція», як виконавцем, та ОСОБА_1 , як споживачем, укладено Договір №58/153 про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, за умовами якого виконавець забезпечує обслуговування та ремонт житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а також утримання прибудинкової території, а споживач бере участь у витратах на виконання названих робіт.

Як зазначав позивач, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань в частині оплати наданих позивачем послуг, за період з 01.03.2022 року по 31.03.2023 року у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за надані житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 15969,96 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 10). Разом з тим, слід зазначити, що у вказаному розрахунку заборгованості зазначено, що за вказаною адресою зареєстровано/проживає: 3/3.

Звертаючись з апеляційною скаргою, відповідач вказував на те, що ним, до моменту відкриття провадження у справі, а саме 21.08.2024 року було здійснено переказ Товариству з обмеженою відповідальністю «Управління компанія «Венеція» грошові кошти в розмірі 20 435,90 грн, що підтверджується квитанцією № , в якій зазначено призначення платежу: «сплата житлово-комунальних послуг, О/рахунок НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 » (а.с 55).

Відповідно до довідки ТОВ «Управляюча компанія «Венеція» від 09.04.2025 року за адресою АДРЕСА_1 заборгованість за житлово-комунальні послуги станом на 01.04.2025 року не значиться (а.с. 53-53зв.).

Водночас позивач у відзиві на апеляційну скаргу даних обставин не заперечував.

Суд апеляційної інстанції вважає за можливе прийняти додані до апеляційної скарги докази на підтвердження вимог апеляційної скарги, оскільки як вбачається з матеріалів справи відповідач не отримував ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 22.10.2024 року про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками.

При цьому, позивач не повідомив суд першої інстанції про те, що, як на час відкриття провадження по справі, так і до ухвалення рішення судом першої інстанції, відповідачем внесені кошти на погашення заборгованості у повному обсязі.

Посилання позивача викладені у відзиві на апеляційну скаргу про те, що позивачем була подана заява про відкликання позовної заяви до моменту відкриття провадження відповідно до п. 3. ч. 4 ст. 185 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки така заяві відсутня в матеріалах справи, та до відзиву на апеляційну скаргу як доказ на зазначені обставини долучена не була.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги доводи позивача викладені у відзиві на апеляційну скаргу з приводу того, що позивачу слід повернути сплачений судовий збір у розмірі 3028 грн, з огляду на те, що позивачем завчасно подано заяву про повернення позовної заяви до відкриття провадження у справі, в якій останній просив суд повернути сплачений судовий збір, однак суд першої інстанції проігнорував зазначену ухвалу та відкрив провадження у справі та в подальшому ухвалив рішення по суті.

Відповідно до ч. 3 ст. 142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Матеріали справи не містять доказів того, що позивач звертався до суду з такою заявою. Тому відсутні підстави для відшкодування сплаченого позивачем судового збору за подання позовної заяви у розмірі 3028 грн.

Також суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що провадження у справі слід закрити на підставі п.2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України (відсутній предмет спору), з огляду на те, що з позовною заявою про стягнення заборгованості позивач звернувся до відповідача 23.05.2024 року, провадження у справі відкрито 22.10.2024 року, а відповідач сплатив заборгованість на користь позивач у розмірі 20435,90 грн 22.08.2024 року. Отже на момент подання позовної заяви позивачем, не можна констатувати, що був відсутній предмет спору, оскільки борг був сплачений відповідачем вже після подання позову.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Венеція».

Що стосується судових витрат.

Відповідно до частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач звертаючись з апеляційною скаргою сплатив судовий збір за її подання у розмірі 3633,60 грн(а.с. 52).

Оскільки, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в повному обсязі, з ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3633,60 грн.

Також в апеляційній скарзі представник відповідача повідомив, що орієнтовна сума судових витрат ОСОБА_1 на правову допомогу, яка надана в апеляційній інстанції становить 20 000 грн.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником позивача 19 травня 2025 року до Київського апеляційного суду було надано:

ордер виданого адвокатом Римарук Ю.І. на представлення інтересів ОСОБА_1 в Київському апеляційному суді серія АТ № 1098398 від 10.04.2025 року (а.с. 80);

договір про надання правової допомоги № 22/25 від 01.04.2025 року (а.с. 82-83);

додаткову угоду № 1 від 13.05.2025 року до договору № 22/25 від 01.04.2025 року, в якому сторони дійшли домовленості внести у договір № 22/25 від 01.04.2025 року, виклавши пункт 3.1 договору в новій редакції «За правову допомогу, передбачену в п. 1.1. Договору, клієнт сплачує АО «Вайсмен» гонорар за представництво ОСОБА_1 у справі № 752/11089/24 в Київському апеляційному суді в сумі 20 000 грн протягом 10 днів після винесення судом апеляційної інстанції судового постанови по справі» (а.с. 81);

акт щодо надання юридичних послуг від 13.05.2025 року по договору № 22/25 від 01.04.2025 року, в якому зазначено перелік наданих юридичних послуг: 5000 грн -консультації з клієнтом; 3000 грн - ознайомлення з матеріалами справи; 12 000 грн - підготовка та поадння апеляційної скарги на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13.03.2025 року по справі № 752/11089/24 (а.с. 84).

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У постановах від 19 лютого 2022 року у справі № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Таким чином, аналізуючи матеріали справи колегія суддів вважає, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу, понесений у суді апеляційної інстанції, визначений адвокатом у розмірі 20 000 грн є дещо завищеним, враховуючи, що предметом спору є стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 15 969,96 грн, тобто справа відноситься до малозначних, а також беручи до уваги реальний обсяг наданої адвокатом правової допомоги, сума заявлених витрат на правову допомогу у загальному розмірі 20 000 грн є непропорційною щодо ціни позову, тому сума витрат на правову допомогу підлягає зменшенню до 2 000 грн.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону, рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Римарука Юрія Ігоровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Венеція» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Венеція» та користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3633 грн 60 коп., а також судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 2000 (дві тисячі) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Реквізити сторін:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Венеція», , адреса: 03189, м. Київ, вул. Юлії Здановської, буд. 58-А.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст постанови складено «02» червня 2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

С.Г. Музичко