АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2025 року

м. Чернівці

справа № 727/10622/24

провадження № 22-ц/822/382/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Одинака О. О.

суддів: Половінкіної Н. Ю., Литвинюк І. М.

секретар Тодоряк Г. Д.

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 20 лютого 2025 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Гавалешко П. С.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення.

Просила суд усунути перешкоди у користуванні належним їй нерухомим майном приміщенням третього поверху загальною площею 19,61 кв. м., житловою площею 18,60 кв. м., а саме: 1/18 частина вбиральні 3-2 площею 0,5 кв. м., 1/18 частина кухні 3-10 площею 0,56 кв. м., кімната 3-26 площею 18,60 кв. м., що складають 40/10000 ідеальних частини будівлі, що знаходиться на АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 з указаної квартири, без надання їй іншого жилого приміщення.

Позовна заява мотивована тим, що 27 липня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Чернівцірембуд» (далі ТОВ «Чернівцірембуд») та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Н. В. та зареєстровано в реєстрі за № 1595.

Відповідно до умов цього договору продавець передає у власність, а покупець приймає у власність приміщення 3-го поверху загальної площею 19,61 кв. м., у тому числі житловою площею 18,60 кв. м., а саме: 1/18 частина вбиральні

3-2 площею 0,45 кв. м., 1/18 частина кухні 3-10 площею 0,56 кв. м., кімната

3-26 площею 18,60 кв. м., що складають 40/10000 ідеальних частини будівлі, що знаходиться на АДРЕСА_2 .

Станом на 2025 рік ОСОБА_1 є власником вказаної квартири, що підтверджується інформаційною довідкою № 6.

Вказує, що на час купівлі в квартирі в ній проживала відповідачка ОСОБА_2 , як користувачка гуртожитку. Директор ТОВ «Чернівцірембуд», який і продавав цю квартиру, запевнив ОСОБА_1 , що ОСОБА_2 буде переведена у іншу кімнату, однак, цього не відбулося, а сам директор невдовзі помер. З того часу відповідачка проживає у даній квартирі сама, що вбачається з виписки із домової книги від 30 вересня 2019 року № 56.

Зазначає, що ОСОБА_2 систематично чинить перешкоди у користуванні жилим приміщенням: не пускає позивачку як законного власника до квартири, відмовляється переїжджати та навіть замінила замки на вхідних дверях.

ОСОБА_1 було подане звернення до Департаменту житлово-комунального господарства з проханням надати ОСОБА_2 кімнату у маневровому фонді міської ради на АДРЕСА_3 , щоб відповідач мала змогу переїхати у належне їй житло. Проте відповіддю від 10 липня 2019 року № Б-1931/0-03/01 ОСОБА_1 було повідомлено, що вказане є неможливим, оскільки надання відповідачці позачергово житла буде порушенням чинного законодавства та встановленого порядку по відношенню до сімей, які перебувають на квартирному обліку раніше, маючи такі ж пільги як і ОСОБА_2 .

Вказує, що неодноразово намагалась зв`язатися та домовитися із ОСОБА_2 про спільне користування своєю власністю, однак остання уникала з позивачкою будь-яких розмов та не намагалась врегулювати цю ситуацію.

09 травня 2024 року позивачкою надіслано ОСОБА_2 листа із вимогою надати їй до 15 травня 2024 року доступ до житла та звільнити місце для того аби позивач могла розмістити там свої речі. Однак, дане звернення було залишено відповідачкою поза увагою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 20 лютого 2025 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду, мотивоване тим, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що саме позивач ОСОБА_1 є власником житлового приміщення АДРЕСА_4 .

Згідно з договору купівлі-продажу від 27 липня 2017 року ОСОБА_1 є власником приміщення 3-го поверху загальною площею 19,61 кв.м., в тому числі житловою площею 18,60 кв. м., а саме: 1/18 частина вбиральні 3-2 площею 0,45 кв. м., 1/18 частина кухні 3-10 площею 0,56 кв. м., кімната 3-26 площею 18,60 кв. м., що складають 40/10000 ідеальних частини будівлі, що знаходиться в АДРЕСА_2 .

Згідно довідки про виписку з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію дана на ОСОБА_2 , вбачається те, що вона проживає та зареєстрована в АДРЕСА_1 , займає жилу площу 19,63 кв. м. на 3-му поверсі 5-ти поверхового будинку, який належить ОСББ «Ремонтник».

Тому з наданих позивачем суду доказів не вбачається те, що відповідачка ОСОБА_2 , яка проживає у житловому приміщенні № 96, займає саме кімнату № НОМЕР_1 , яка є власністю позивача ОСОБА_1 згідно з договором купівлі-продажу від 27 липня 2017 року.

Також суд першої інстанції зазначив, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 20 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Вказує, що з наявних у справі документів, вбачається, що позивачка є власницею кімнати 3-26 площею 18,60 кв. м., що складають 40/10000 ідеальних частин будівлі, що знаходиться в АДРЕСА_2 , згідно договору купівлі-продажу від 27 липня 2017 року.

Внаслідок зміни нумерації приміщень в будинку АДРЕСА_5 , яка є власністю ОСОБА_1 , стала зареєстрована як приміщення АДРЕСА_6 , що і спричинило розбіжності у доданих до позову документах.

Так само була допущена помилка при написанні площі приміщення.

З доданого до справи договору найму, стороною якого є ОСОБА_2 , вбачається, що об`єктом оренди є кімната АДРЕСА_7 це одне і те саме приміщення, яке належить на праві власності ОСОБА_1 .

Крім того, під час судового засідання відповідачка визнавала позивачку власницею спірного житла, однак, попри це, відмовилася пускати її до квартири, що фактично є перешкодою у реалізації прав позивачки як власниці.

Враховуючи вищевикладене, вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов до висновку, що у матеріалах справи відсутні докази того позивачка є власником спірного приміщення 3-26, що складає 40/10000 ідеальної частини будівлі на АДРЕСА_2 .

Окрім цього, предметом даної справи було встановлення того, що ОСОБА_2 систематично порушує правила співжиття, а саме чинить перешкоди у користуванні власністю, не пускає у квартиру, що є порушенням правил співжиття та робить неможливим для проживання з нею в одній квартирі.

Вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки протиправним діям відповідачки, що призвело до того, що позивачка і досі позбавлена можливості користуватися своєю власністю, що ставить її в скрутне становище.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

27 липня 2017 року між ТОВ «Чернівцірембуд» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу приміщення 3-го поверху загальної площею 19,61 кв. м., у тому числі житловою площею 18,60 кв. м., а саме: 1/18 частина вбиральні 3-2 площею 0,45 кв. м., 1/18 частина кухні 3-10 площею 0,56 кв. м., кімната 3-26 площею 18,60 кв. м., що складають 40/10000 ідеальних частини будівлі, що знаходиться на АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Н. В. та зареєстровано в реєстрі за № 1595 (а. с. 9-10).

Право власності ОСОБА_1 на вказане нерухоме майно зареєстровано в Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 11-13).

Згідно з договором від 09 березня 2017 року, укладеним між ТОВ «Чернівцірембуд» та ОСОБА_2 , відповідачка є наймачем житлового приміщення АДРЕСА_8 (а. с. 24-25).

З виписки із домової книги про склад сім`ї та реєстрацію від 30 вересня 2019 року № 56 вбачається, що ОСОБА_2 проживає та зареєстрована в АДРЕСА_2 , в житловому приміщенні № 96, займає жилу площу 19,63 кв. м. на 3-му поверсі 5-ти поверхового будинку (а. с. 14).

Відповідно до довідки серії 2-18 АБ № 227167 ОСОБА_2 є особою з інвалідністю другої групи безстроково з 2002 року (а. с. 42).

09 травня 2024 року ОСОБА_1 надіслано ОСОБА_2 вимогу про надання їй до 15 травня 2024 року доступ до житла (а. с. 16).

Згідно з відповіді ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області від 28 травня 2024 року №6439/123/39/04-2024 стосовно звернення ОСОБА_1 з приводу незаконного чинення перешкод ОСОБА_2 у користуванні житловим приміщенням АДРЕСА_4 , їй було повідомлено про те, що в ході проведення перевірки було проведено усно розмову з мешканкою вказаного приміщення ОСОБА_2 , яка повідомила, що їй у 2020 році стало відомо, що зазначена квартира була продана, про те кому саме невідомо. Також ОСОБА_2 зазначила, що у вказаному приміщенні проживає на підставі договору найму, який уклала з ТОВ «Чернівцірембуд» у 2017 році, тому наведені вказаному зверненні факти не відносяться до повноважень та компетенції Національної поліції України, а регламентується цивільним законодавством України та відноситься до виключної компетенції судових органів (а. с. 23-25).

Рішенням Шевченківського районного суду Чернівецької області від 12 квітня 2023 року у справі № 727/11847/22 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, яке набрало законної сили, у позові ОСОБА_3 відмовлено.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам процесуального закону.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони правовідношення.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

У частинах першій, другій статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

У частині першій статті 383 ЦК України визначено, зокрема, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Зазначена норма визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Проте дії власника майна не повинні суперечити закону і порушувати прав інших осіб та інтереси суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності.

Звертаючись із позовом у цій справі ОСОБА_1 посилалася на те, що на підставі договору купівлі-продажу укладеного 27 липня 2017 року з ТОВ «Чернівцірембуд» є законним власником житлового приміщення АДРЕСА_4 .

Разом з цим позивачка позбавлена можливості у повній мірі реалізувати відповідне право у зв`язку проживанням у вказаному приміщенні ОСОБА_2 , яка чинить перешкоди у користуванні цим майном, що порушує її законні права та інтереси.

Колегія суддів надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам виходить із наступного.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Позов це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі.

Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.

Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.

Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 161/2823/19 (провадження № 61-6515св20).

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Позивачка як на підставу для усунення перешкод у користуванні належним їй на праві власності житлом шляхом виселення відповідачки (предмет позову) посилалась на положення статті 116 ЖК України та статті 169 ЖК України (правові підстави позову).

І саме з цих правових підстав судом першої інстанції підлягав вирішенню спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Щодо вирішення позову ОСОБА_1 з підстав, визначених статтею 116 ЖК України (порушення правил співжиття)

Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Підстави виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення визначені статтею 116 ЖК України.

За змістом статті 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Отже, цивільно-правова відповідальність за статтею 116 ЖК України настає при руйнуванні чи псуванні житлового приміщення, або використанні його не за призначенням, або систематичному порушенні правил співжиття. Під систематичністю розуміється вчинення двох і більше правопорушень. При цьому необхідно, щоб така поведінка винної особи була предметом розгляду органів місцевого самоврядування, поліції, прокуратури, суду, громадських організацій тощо, а застосовані заходи попередження, громадського впливу виявились безрезультатними.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи наймач приміщення чи хто-небудь із членів його сім`ї, що сумісно проживають із ним, опікуни, піклувальники, піднаймачі та інші, які спільно проживають.

Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу.

До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим винні створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі.

Протиправна винна поведінка це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір`ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, належить виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, тощо.

За умовами статті 116 ЖК України підставою виселення вказаних осіб може стати не будь-яке порушення правил співжиття, а лише таке, котре відбувається в жилому приміщенні і стосується відносин щодо користування жилими приміщеннями осіб, які проживають у них. Тому для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу.

Одні лише факти звернення до відповідних органів зі скаргами різного змісту, крім порушення правил співжиття, без застосування до винного заходів впливу цими органами, які врешті повинні бути безрезультатними, не є підставою для виселення.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 20 травня 2025 року у справі № 207/2396/22 (провадження № 61-13403св23).

Як вбачається з матеріалів справи позивачка із вимогою до відповідачки про надання доступу до належного їй на праві приватної власності житла звернулася 09 травня 2024 року.

Проте будь-яких доказів застосування до відповідачки заходів впливу у зв`язку з недопуском позивачки до житлового приміщення матеріали справи не містять.

Наявна в матеріалах справи відповідь ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області від 28 травня 2024 року № 6439/123/39/04-2024, з якої вбачається проведення усної розмови співробітниками правоохоронних органів з відповідачкою, не може вважатися доказом застосування до останньої заходів впливу у розумінні статті 116 ЖК України

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів приходить до висновку, що позивачка не довела наявності обставин (фактичного складу), які у своїй сукупності дають підстави для застосування до ОСОБА_2 заходу цивільно-правової відповідальність за статтею 116 ЖК України у вигляді виселення без надання іншого жилого приміщення, а саме: наявності двох і більше фактів порушення відповідачкою правил співжиття, застосування до останньої компетентними органами заходів впливу, які виявилися безрезультатними.

Щодо вирішення позову ОСОБА_1 з підстав, визначених статтею 169 ЖК України (припинення договору найму жилого приміщення)

Відповідно до частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з частиною першої статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Договір найму житла укладається у письмовій формі (частина перша статті 811 ЦК України).

Частиною першою статті 821, частиною першою статті 822 ЦК України передбачено, що договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років. У разі спливу строку договору найму житла наймач має переважне право на укладення договору найму житла на новий строк. Не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на таких самих або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладення договору на новий строк. Якщо наймодавець не попередив наймача, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк.

Відповідно до частин другої, третьої статті 825 ЦК України договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі понад два рази; руйнування або псування житла наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає. Договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім`ї. Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці.

За приписами статті 826 ЦК України у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду без надання їм іншого житла.

Відповідно до статті 169 ЖК України у разі припинення договору найму житлового приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов`язані звільнити житлове приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

За обставин цієї справи ОСОБА_2 вселилась у спірне житлове приміщення на підставі укладеного із ТОВ «Чернівцірембуд» 09 березня 2017 року договору найму житла, строк якого спливав 09 березня 2018 року.

Відповідно до частини першої статті 814 ЦК України у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця.

Тобто норми ЦК України передбачають правонаступництво у разі зміни власника житла, переданого у найм, а тому положення статті 168 ЖК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, так як договір найму житла ОСОБА_1 , як визначеним у цій статті суб`єктом, не укладався.

А тому в результаті укладення позивачкою договору купівлі-продажу житлового приміщення із ТОВ «Чернівцірембуд» 27 липня 2017 року до неї перейшли права та обов`язки товариства за договором найму житла від 09 березня 2017 року.

Оскільки між сторонами існували договірні відносини, то позивачка мала порушити питання про розірвання цього договору найму житла в досудовому порядку, письмово попередивши відповідачку про це за три місяці, що узгоджується з приписами статей 822, 825 ЦК України. Лише в разі дотримання цього порядку та строків ОСОБА_2 як наймач була б зобов`язана звільнити житлове приміщення, і виключно в разі її відмови в цьому підлягала б виселенню в судовому порядку, що відповідає приписам статті 169 ЖК України.

Отже, головною умовою для звернення наймодавця до суду з позовом про виселення (без вимоги про розірвання договору) є попередження наймача про наступне розірвання договору за три місяці, що дає йому можливість звільнити житлове приміщення добровільно в позасудовому порядку. Чинний закон безпосередньо передбачає обов`язковий досудовий порядок врегулювання спірного питання між сторонами договору найму житла.

Позивачка доказів вжиття нею заходів досудового врегулювання спору у порядку та спосіб, визначений законом, не надала.

Наявна в матеріалах справи вимога, яка датована 09 травня 2024 року, апеляційним судом до уваги не приймається, оскільки з її змісту неможливо встановити однозначне волевиявлення позивачки на розірвання договору найму із відповідачкою, як і необхідність останньої звільнити займане приміщення, натомість вказано лише на необхідності забезпечення доступу до житлового приміщення.

З наведених підстав колегія суддів приходить до висновку, що відповідачка вселилися до спірного житлового приміщення на підставі договору найму, який у встановленому законом порядку не розірвано, тому немає правових підстав, визначених статтею 169 ЖК України, для виселення відповідачки зі спірного житлового приміщення.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що пред`явлення позову з підстав, визначених у статті 169 ЖК України, виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень статті 116 ЖК України.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 10 серпня 2023 року у справі № 461/2151/20 (провадження № 61-3978св23).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, вказала на те, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

За встановленої апеляційним судом відсутності підстав, з якими закон пов`язує можливість виселення особи без надання іншого жилого приміщення, виселення ОСОБА_2 в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням права ОСОБА_1 як власника спірного житла на фактичне володіння та користування своїм майном з правом відповідачки на користування цим майном.

Виходячи із критеріїв, які слід оцінювати в контексті пропорційності застосування такого заходу як виселення відповідачки, колегія суддів враховує наступне:

у спірних правовідносинах права ОСОБА_1 , як власника житлового приміщення, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

користування спірним житлом ОСОБА_2 здійснювалось на законній підставі відповідно до договору найму житла від 09 березня 2017 року, що є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції;

відповідно до довідки серії 2-18 АБ №227167 ОСОБА_2 є особою з інвалідністю другої групи безстроково з 2002 року;

позивачкою не доведено наявності у відповідачки на праві власності чи користування іншого житла;

на момент укладення договору купівлі-продажу від 27 липня 2017 року позивачці достовірно було відомо про обставину проживання у відповідному приміщенні ОСОБА_2 , про що остання вказала в позовній заяві.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що при позбавленні відповідачки житла у результаті її виселення із спірного приміщення не буде дотримано розумного балансу між інтересами позивачки та інтересами відповідачки, яка протягом тривалого часу користується спірним житлом на законних підставах.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що неможливість для позивачки як власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

Суд першої інстанції хоча й прийшов до правильного висновку по суті спору про відмову у позові, проте помилився щодо мотивів такої відмови.

Щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права

Як зазначалось вище, відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції в порушення наведених вимог процесуального закону неправильно визначив характер спірних правовідносин, неповно з`ясував обставини справи, що маються значення для правильного вирішення спору, не врахував правові підстави заявленого ОСОБА_1 позову в межах яких і належало вирішити цей спір та не застосував до спірних правовідносин норми права, які підлягали застосуванню.

Також суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову в позові ОСОБА_1 з тієї підстави, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що саме позивачка є власником квартири АДРЕСА_4 .

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Верховний Суд у постанові від 17 червня 2024 року у справі № 370/2850/20 (провадження № 61-7245св23) вказав на те, що преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, провадження № 61-11сво17).

Тобто факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова Верховного Суду 10 травня 2023 року у справі № 524/4046/20, провадження № 61-6743св22).

Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (постанова Верховного Суду від 23 травня 2024 року у справі № 463/9009/21, провадження № 61-14075св23).

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішенням; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі (постанова Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 522/11266/17, провадження № 61-208св22).

Апеляційним судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду Чернівецької області від 12 квітня 2023 року у справі № 727/11847/22 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, яке набрало законної сили, у позові ОСОБА_3 відмовлено.

В мотивувальній частині вказаного рішення суду у справі № 727/11847/22 встановлено преюдиційний факт того, що приміщення № 3-26 та приміщення АДРЕСА_4 є тотожними приміщеннями, щодо якого між сторонами наявний спір.

В зв`язку з цим, вказана обставина не підлягала доказуванню при розгляді цієї справи.

Разом з цим це не призвело до неправильного вирішення судом першої інстанції спору по суті, а апеляційним судом у ході перегляду справи усунуто вказані недоліки, в зв`язку з чим відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції від 20 лютого 2025 року частково ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, а тому його слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Щодо розподілу судових витрат

З огляду на висновок Чернівецького апеляційного суду про зміну мотивувальної частини рішення суду першої інстанції із залишенням без змін його резолютивної частини, судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Аналогічної позиції щодо розподілу судових витрат у випадку зміни мотивувальної частини оскаржених судових рішень із залишенням без змін їх резолютивних частин дотримується Велика Палата Верховного Суду у постановах від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 01 жовтня 2019 року у справі № 916/22721/18, від 01 жовтня 2019 року у справі № 922/2723/17, від 15 жовтня 2019 року у справі № 910/11212/18, від 18 лютого 2020 року у справі № 912/2730/18, 25 червня 2020 року у справі № 908/299/18, від 03 листопада 2020 року у справі № 916/3146/17.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 20 лютого 2025 року, виклавши її в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 04 червня 2025 року.

Суддя-доповідач Олександр ОДИНАК

Судді : Наталія ПОЛОВІНКІНА

Ірина ЛИТВИНЮК