Справа № 459/1026/24 Головуючий у 1 інстанції: Отчак Н.Я.
Провадження № 22-ц/811/3110/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 23 вересня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

у квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , з участю третьої особи, орган опіки та піклування виконавчого комітету Червоноградської міської ради, про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав та стягнення аліментів.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що з 15 серпня 2017 року перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , у якому у них народилася дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Очаківського районного суду Миколаївської області від 23 листопада 2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано, місцем проживання малолітньої ОСОБА_4 визначено місце проживання батька - ОСОБА_1 . ОСОБА_3 протягом останніх трьох років перебуває за межами України, до дитини не з`являється, не цікавиться її життям та розвитком, участі у вихованні дочки не приймає, фактично втратила зв`язок з дочкою, відтак ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, поважати дитину, а ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для позбавлення їх батьківських прав. Вказує, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а одним із способів виконання батьками зобов`язань з утримання дитини є сплата аліментів за рішенням суду. Вважає, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З наведених підстав просить:

-позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно її малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

-стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі - 2000 грн. щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви і до повноліття дитини.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 23 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , з участю третьої особи: Органу опіки та піклування виконавчого комітету Червоноградської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі - 2000 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 11 квітня 2024 року і до повноліття дитини.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 1211, 20 грн.

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць піддано до негайного виконання.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог оскаржив ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що змінити ставлення відповідача до неналежного виконання нею батьківських обов`язків неможливо, оскільки відповідач свідомо умисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не займається вихованням дитини, не бере участі в її утриманні, безальтернативно втратила зв`язок з дитиною, протягом тривалого часу перебуває за кордоном та не має наміру повертатися в Україну, а крім того надіслала заяву, в якій не заперечує щодо задоволення позовних вимог. Зазначає, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце у випадках, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. За умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками, вищезазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини. На думку апелянта, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, є підставою для позбавлення їх батьківських прав. Апелянт вважає, що суд першої інстанції не дослідив усіх наявних в матеріалах справи доказів, не врахував показів свідків, у зв`язку з чим зробив помилковий висновок про те, що та обставина, що вихованням і розвитком дитини займається саме він, а ОСОБА_3 проживає за кордоном, не свідчить про те, що вона не бажає брати участі у вихованні та утриманні дитини, тобто свідомо нехтує батьківськими обов`язками. З наведених підстав просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Рішення суду оскаржується лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо доньки, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а відтак законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в іншій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять достатніх доказів ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, тобто, такої винної поведінки особи, коли вона свідомо, систематично, не зважаючи на заходи попередження, продовжує не виконувати ці обов`язки, а та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дитини займається батько, а мати ОСОБА_3 проживає за кордоном, не свідчить безумовно про те, що вона не бажає приймати участь у вихованні та утриманні своєї доньки, свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з частинами першою, другою та шостою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Статтею 150 СК України визначено обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Згідно з ч. 2 та ч. 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зазначив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Пунктом 16 цієї постанови роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19, 607/15704/22 від 29.11.2023 зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України, де вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, що тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Судом першої інстанції встановлено, що 15.08.2017 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, який заочним рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 23.11.2023 розірвано.

За час перебування у шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася донька ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про її народження від 29.08.2017 серії НОМЕР_1 .

Заочним рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 23.11.2023, визначено, що місцем проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є місце проживання батька - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади від 11.04.2024, позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , згідно копії будинкової книги, малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , тобто місце проживання ОСОБА_4 зареєстровано разом з батьком.

Відповідно до відповіді з Єдиного демографічного реєстру №543446 від 15.04.2024, відповідачка починаючи з 12.09.2008 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що матір дитини, ОСОБА_4 , упродовж тривалого часу з нею не проживає, з дитиною не спілкується, не займається її доглядом, вихованням, не допомагає у навчанні, не приймає участі у її житті, розвитку, так як виїхала за межі України.

Твердження позивача про те, що матір дитини, ОСОБА_3 , разом з донькою не проживає, оскільки тривалий час проживає за межами України, підтверджується інформацією Державної прикордонної служби України від 12.02.2025 року №19/12580-25 - Вих, згідно з якою ОСОБА_3 в`їхала в Україну 13.09.2023 року, а виїхала з України 16.09.2023 року.

Тобто, з 16.09.2023 року матір дитини, ОСОБА_3 , виїхавши за межу України, дійсно з донькою, ОСОБА_4 , не проживає.

На підтвердження умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, позивач надав суду характеристику вихованця старшої групи №10 Закладу дошкільної освіти ясла - садок №16 Червоноградської міської ради Львівської області ОСОБА_4 , з якої вбачається, що батько, ОСОБА_5 , бере активну участь у житті та вихованні дитини, допомагає в організації заходів для батьків та дітей (свята, розваги, виставки). Регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться життям та успіхами у закладі дитини. Щодо матері у характеристиці зазначено, що мати дитини, ОСОБА_6 , із дитиною не спілкується, з сім`єю не проживає, у вихованні дитини участі не бере, з вихователями на зв`язок не виходить, на батьківські збори не з`являлася.

Адміністрація Комунального підприємства «Центр первинної медико - санітарної допомоги м. Червонограда» у листі №236 від 29.03.2024 року повідомила, що медичний супровід дитини під час надання медичних послуг останні три роки здійснюється батьком дитини ОСОБА_1 , що безспірно доводить відсутність участі матері у збереженні здоров`я дитини.

Суд першої інстанції дав оцінку характеристиці Закладу дошкільної освіти ясла-садок № 16 Червоноградської міської ради на ОСОБА_4 , відповіді КП «ЦППМСД м. Червоноград» від 29.03.2024, показанням свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , та зазначив, що такі не містять відомостей про винну поведінку відповідача по справі і не розглядаються судом, як такі, що в повній мірі безспірно підтверджують факт свідомого ухилення ОСОБА_3 від виконання обов`язків з виховання дитини.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який відмовляючи у позові зазначив, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, що тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, і що позбавлення батьківських прав є можливим лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Згідно із ч. 5, 6 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Рішенням виконавчого комітету Червоноградської міської ради від 23.04.2024 року №74 «Про затвердження висновків комісії з питань захисту прав дитини» виконавчий комітет вирішив вважати доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно доньки, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Висновок органу опіки та піклування не є нормативно-правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії. Також вказаний документ не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки, тобто є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі № 496/4271/16-а (К/9901/29090/18).

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини5, 6 статті 19 СК України).

Аналізуючи висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Червоноградської міської ради, суд в оскаржуваному рішенні вказав на те, що у висновку наведено загальні формулювання щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, він не містить виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування матір`ю своїми обов`язками.

Суд першої інстанції, оцінивши висновок органу опіки та піклування дійшов правильного висновку про його відхилення з підстав неналежного обґрунтування необхідності позбавлення відповідачки батьківських прав, що не суперечить частині шостій статті 19 СК України.

Колегія суддів погоджується з такою оцінкою висновку органу опіки та піклування, і крім цього зазначає, що висновок є не достатньо обґрунтованим, із висновку не є зрозумілим, яким чином позбавлення батьківських прав матері дитини сприятиме захисту інтересів дитини, відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.

Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідачки, її поведінки, факт заперечення відповідачки проти позову про позбавлення її батьківських прав також може свідчити про інтерес до дитини.

До матеріалів справи долучена заява ОСОБА_3 , у якій ОСОБА_3 зазначає, що уже тривалий час знаходиться за межами України, намірів повернутися в Україну немає, має нову сім`ю, виготовляє документи на постійне місце проживання або особи в статусі біженця, зв`язки та спілкування з колишнім чоловіком та донькою вважає втраченими, позовні вимоги підтримує.

Заява аналогічного змісту була подана ОСОБА_3 і до Львівського апеляційного суду.

Однак справжність підпису ОСОБА_3 на заяві не завірена, що викликає в суду сумніви у написанні та підписанні цієї заяви саме ОСОБА_3 .

Колегія суддів вважає, що подані заяви не є беззаперечним доказом того, що ОСОБА_3 не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав щодо доньки, ОСОБА_4 , що вона не бажає спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні.

Слід зазначити і те, що будучи обізнаною з розглядом цієї справи, ОСОБА_3 могла прийняти участь у її розгляді звернувшись до суду з клопотанням про проведення судового засідання в режимі відео конференції та висловити суду свою думку щодо позову.

А відтак вищезгадані заяви ОСОБА_3 не можуть бути безспірним доказом на підтвердження того, що вона втратила інтерес до доньки, і що вона не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав.

Колегія суддів вважає, що перебування відповідачки за межами України не є безспірним доказом того, що матір не приймає участі в утриманні своєї доньки, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками щодо матеріального утримання дитини, забезпечення необхідним для її навчання та розвитку.

Відмову в задоволенні позову суд першої інстанції обгрунтував і тим, що в межах розгляду даної справи судом не встановлено фактичних даних, які би давали підстави вважати, що поведінку відповідача не можливо змінити, вважаючи, що поведінку матері можливо виправити.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять достатніх доказів ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, тобто такої винної поведінки особи, коли вона свідомо, систематично, не зважаючи на заходи попередження, продовжує не виконувати ці обов`язки.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування такого виняткового заходу, як позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, оскільки позивачем не доведено та судом не встановлено наявності такого обов`язкового елементу як винності в умисному ухиленні матері від виконання її батьківських обов`язків.

Обставини перебування матері дитини за межами України свідчать про існування об`єктивних перешкод для реалізації відповідачкою її батьківських обов`язків, що спричинило неналежне піклування про дитину з підстав, що не залежать від відповідачки.

Позивачем не доведено винної поведінки матері дитини, свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками, оскільки матір дитини, перебуваючи за межами України, немає достатніх можливостей для участі у вихованні дитини.

На думку колегії суддів, матеріали справи не містять достатніх та безспірних доказів доказів на підтвердження того, що вона умисно не займається вихованням і розвитком дитини, оскільки, на думку колегії суддів, це пов`язано з її перебуванням за межами України.

Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням доньки сторін, її вихованням і розвитком займається батько, не свідчить про те, що матір дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо нехтує батьківськими обов`язками.

Судом першої інстанції при вирішенні питання, яке безпосередньо стосується дитини ОСОБА_4 , їй було надано можливість висловити свою думку, на що ОСОБА_4 повідомила суд, що любить маму, а підстав не рахуватись з цієї думкою дитини у суду немає.

Оскільки донька сторін, ОСОБА_4 , в суді першої інстанції повідомила суд, що любить матір і хоче з нею спілкуватися, а тому в якнайкращих інтересах дитини буде зберегти їхній зв`язок та не позбавляти її матір батьківських прав.

За вищенаведеного, колегія суддів погоджується з відмовою суду першої інстанції в задоволенні позову, мотивовану тим, що судом не встановлено фактичних даних, які би давали підстави вважати, що поведінку відповідача не можливо змінити, не містить таких даних і поданий висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Червоноградської міської ради.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що невиконання відповідачкою батьківських обов`язків та неналежне піклування про дитину не було умисним, і що виникло з підстав, що не залежать від відповідачки, та не може свідчити про існування об`єктивних перешкод для здійснення відповідачкою її батьківських обов`язків щодо виховання доньки.

З огляду на вище зазначене, не можна не погодитися з висновками суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять достатніх доказів на підтвердження ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, тобто такої винної її поведінки, коли вона свідомо, систематично, не виконує ці обов`язки, і та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дитини займається батько, а мати ОСОБА_3 проживає за межами України, не свідчить безумовно про те, що вона не бажає приймати участь у вихованні та утриманні своєї доньки, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

З урахуванням вищенаведеного, встановивши, що матір ОСОБА_4 - ОСОБА_3 не ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання доньки, враховуючи підстави, передбачені п. 2 ч.1 ст. 164 СК України, для позбавлення батьківських прав, з метою захисту якнайкращих інтересів дитини ОСОБА_4 , 2017 р.н., колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо доньки, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 23 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 04.06.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк