РІШЕННЯ

Іменем України

03.06.2025 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Кузь В.Я.

за участю секретаря судового засідання Гайдучок І.М.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Галицького відділу Державної виконавчої служби м.Львова ГТУЮ у Львівській області, яке в подальшому перейменоване на Галицький відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про скасування арешту з спадкового майна,-

встановив:

Позивач звернувся в суд з позовною заявою до Галицького відділу Державної виконавчої служби м.Львова ГТУЮ у Львівській області, яке в подальшому перейменоване на Галицький відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про скасування арешту з спадкового майна. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його, позивача, брат ОСОБА_2 . Він, позивач, 13.03.2017 подав заяву нотаріусу про прийняття спадщини та отримав витяг №47050966 про реєстрацію в Спадковому реєстрі та відкриття спадкової справи №60304604. У зв"язку зі смертю матері ІНФОРМАЦІЯ_2 та відмови батька від прийняття спадщини він, позивач, став єдиним спадкоємцем після смерті свого брата. Під час оформлення спадкового майна він, позивач, дізнався, що на все нерухоме майно померлого ОСОБА_2 накладено арешт на підставі постанови державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції від 16.10.2014р. Зазначає, що Галицьким відділом державної виконавчої служби відмовлено у знятті арешту з майна, відтак він, позивач, змушений звернутися в суд за захистом своїх спадкових прав.

Вказана цивільна справа перебувала в провадженні судді ОСОБА_3 .

На підставі розпорядження керівника апарату Франківського районного суду м. Львова М. Турчак №529/Р від 23.02.2023р. "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ", у зв`язку з увільненням судді ОСОБА_3 від виконання обов`язків з 09.03.2022 року в зв`язку з укладенням контракту про проходження служби у військовому резерві ЗСУ на виконання рішення зборів суддів №1 від 16.01.2023 року та подання помічника судді Максимович М.М. №7/23 від 21.02.2023р., призначено повторний автоматичний розподіл справи № 465/990/19.

Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ч.8 цієї статті визначено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

У відповідності до вимог п.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У відповідності до ч.1 ст.4 цього кодексу, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 13.03.2020 у цивільній справі №465/7741/18 визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_4 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу посвідченого Львівським міським нотаріальним округом в реєстрі №9214 від 20.11.1995 р. та зареєстровано ЛМБТІ від 24.11.1995 р. і записано у реєстрову книгу № 61 за реєстровим № 10548, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в порядку спадкування за законом.

Рішення не оскаржене та набрало законної сили.

Зокрема, судовим рішенням встановлено, що згідно довідки Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округа Шапіро Ірини В`ячеславівни від 17 жовтня 2018 р. у спадковій справі ОСОБА_4 № 19/2017 спадкоємцями першої черги є син померлої ОСОБА_1 (позивач у справі), який подав заяву на видачу свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з фактичним прийняттям спадщини та син померлої ОСОБА_2 , який спадщину прийняв, оскільки фактично проживав та був зареєстрований зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини та який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до інформаційної Довідки № 149374268 від 13.12.2018 року, відомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному державному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, Державному реєстрі іпотек по квартирі АДРЕСА_1 відсутні.

Відтак, не потребують додаткового доказування обставини набуття та наявності права власності позивача ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки такі встановлені судовим рішенням.

У позовній заяві позивач просить скасувати арешт, який накладений на все нерухоме майно померлого ОСОБА_2 , згідно постанови про арешт майна боржника серія та номер: 44797541, яка видана 16.10.2014 р., Галицьким відділом державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, що зареєстрована в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна за № 7376144, та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис від 17.10.2014 року за № 7376144 про арешт всього нерухомого майна, внесений згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 16566975 від 17.10.2014, (державний реєстратор) Данилишин Володимир Іванович, Львівське міське управління юстиції, Львівська обл.

З постанови від 19.09.2014 про відкриття виконавчого провадження №44797541, винесеної державним виконавцем Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Хміляр Х.А. вбачається, що виконавче провадження відкрито з виконання постанови №ПС1 778136, виданої 30.06.2014 ВДАІ м. Львова про стягнення з ОСОБА_2 в користь держави 510,00 грн. штрафу.

Разом з тим, сама постанова про накладення штрафу чи її дублікат, або документ, що свідчить про знищення або втрату постанови, позивачем до позовної заяви не долучена.

До позовної заяви долучено відповідь №7541 від 23.04.2018 за підписом в.о. начальника Галицького ВДВС м. Львів Рожнятовського А.М., в якій зазначено, що 19.09.2014 державним виконавцем Галицького ВДВС м. Львів було відкрито виконавче провадження №44797541 на виконання постанови №ПС1 778136 від 30.06.2014, що видав ВДАІ м. Львова про стягнення з ОСОБА_2 штрафу в користь держави 510, 00 грн. 22.04.2015 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.10 ч.1 ст.49 ЗУ "Про виконавче провадження" (направлення виконавчого документа до іншого органу державної виконавчої служби).

Відповідно до редакції п.5 ч.3 ст.11 ЗУ "Про виконавче провадження", чинної станом на час даної відповіді, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Разом з тим, позивачем долучено копію відповіді №21577 від 21.06.2018 за підписом начальника Сихівського відділу державної виконавчої служби міста Львів Бассараба Т.Ю,, в якій зазначено, що згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень та журналу реєстрації вхідних документів про відкриття виконавчого провадження за 2015р., на виконання у відділ не надходило виконавче провадження щодо стягнення з ОСОБА_2 штрафу в сумі 510,00 грн. Також в листі зазначено, що враховуючи вищевказане та оскільки відділом не накладався арешт на майно боржника, вирішити питання являється неможливим.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року № 5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Пунктом 11 Постанови визначено, що при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з`ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно додержуючись при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів (статті 58, 59 ЦПК).

У разі виникнення у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, труднощів у витребуванні доказів суд з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК сприяє їм у цьому за наявності відповідного клопотання. Також за необхідності судам слід використовувати матеріали кримінального провадження про належність описаного майна і джерела коштів на його придбання.

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За змістом ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Ч.1 ст.79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд вважає встановлено, що позивачем не надано доказів, які беззаперечно свідчать про те, що на належне йому майно як єдиного спадкоємця, накладений арешт у встановленому законом порядку.

Крім відповідей, долучених до позовної заяви, позивачем не надано інших документів, які б містили беззаперечні відомості наявності арешту на квартиру АДРЕСА_1 , зокрема, витяги з реєстрів, постанови.

Позивачем лише надана переписка з органами державної виконавчої служби щодо надання інформації на заяви сторони позивача.

При цьому, суд враховує, що будь - яких клопотань про витребування доказів у справі, розгляд якої проводиться даним складом суду, позивачем не заявлено, так само як і не подано інших клопотань чи заяв, визначених ЦПК України, які б сприяли наявності підстав для обгрунтованості та задоволення заявлених позовних вимог.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ч.2 ст.13 ЦПК України визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи. Разом з тим позивач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог.

З долучених матеріалів виконавчого провадження №44797541, скерованих на вимогу суду Галицьким відділом державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), зокрема з постанови про відкриття виконавчого провадження від 19.09.2014, постанов про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій та про стягнення з боржника виконавчого збору від 26.11.2014 не вбачається, що державним виконавцем у виконавчому провадженні №44797541 накладалися будь - які арешти на майно ОСОБА_2 .

При цьому, суд зважає на те, що з урахуванням відповідей органів державної виконавчої служби, після винесення постанови про закінчення виконавчого провадження будь - які інші дії у виконавчому провадженні №44797541 державними виконавцями не вчинялися.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23).

На підставі викаденого, керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 81, 89, 258, 259, 263, 265, 274 - 279 ЦПК України, суд -

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Галицького відділу Державної виконавчої служби м.Львова ГТУЮ у Львівській області, яке в подальшому перейменоване на Галицький відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про скасування арешту з спадкового майна - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного його тексту до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: Галицький відділ Державної виконавчої служби м.Львова ГТУЮ у Львівській області, яке в подальшому перейменоване на Галицький відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, юридична адреса: м. Львів, проспект Чорновола, буд.39.

Суддя В. Кузь