КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4862/2025
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 червня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , подані представником Дівіною Аллою Альбертівною , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухвалене в складі судді Фролової І.В. в м. Київ 07 листопада 2024 року, та ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва в складі судді Фролової І.В., постановлену в м. Київ 13 січня 2025 року про відмову в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У квітні 2024 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом, просив розірвати шлюб, укладений ним з ОСОБА_1 , зареєстрований Совєтським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області, запис № 307; в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , визнати за ОСОБА_3 право власності на частину машиномісця № НОМЕР_1 в підземному паркінгу (підвал 2-й рівень) за адресою АДРЕСА_1 , частину квартир № 141 та № 142 за адресою АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_3 право власності на 50 % 100 % акцій компанії Heating Systems OU (Laanemere tee 39-38, 13914 Tallinn, Eesti Reg № 12956749).

Позов в частині розірвання шлюбу ОСОБА_3 мотивував тим, що 21 жовтня 2008 року зареєстрував шлюб з відповідачем, однак під час подружнього життя відносини сторін стали псуватися, поступово вони стали віддалятися один від одного, втрачалися загальні інтереси, які їх зв`язували. Відсутність почуття любові, поваги і розуміння остаточно припинило сімейні стосунки, шлюб носить формальний характер. З жовтня 2023 року позивач та відповідач проживають окремо, сімейних відносин між ними немає, спільного господарства вони не ведуть, відновлення сімейних відносин з відповідачем неможливо. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які проживають разом з матір`ю.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 серпня 2024 року позовні вимоги про поділ майна залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України за заявою представника позивача.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 листопада 2024 року позов про розірвання шлюбу задоволено, шлюб, укладений ОСОБА_3 та ОСОБА_1 21 жовтня 2008 року Совєтським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області, запис № 307, розірвано, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника Дівіної А.А. , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, а саме порушення правил територіальної підсудності, просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 листопада 2024 року та направити справу № 761/13612/24 на розгляд за встановленою законом підсудністю до Малиновського районного суду м. Одеси.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що в судовому рішенні зазначено, що протокольною ухвалою суду від 22 серпня 2024 року клопотання представника ОСОБА_1 - адвокатки Дівіної А.А. про непідсудність справи Шевченківському районному суду м. Києва та передачі справи за підсудністю було залишено без задоволення, оскільки на момент відкриття провадження відповідачка була зареєстрована за адресою, що територіально відноситься до Шевченківського району м. Києва, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 31 ЦПК України. Разом з тим, протокольна ухвала у протоколі від 22 серпня 2024 року відсутня, згідно аудіозапису від 22 серпня 2024 року, це питання в судовому засіданні не розглядалося.

Вказувала, що в ухвалі Шевченківського районного суду м. Києва від 16 квітня 2024 року про відкриття провадження зазначено, що справа підсудна Шевченківському районному суду м. Києва в зв`язку з тим, що однією з позовних вимог заявлено поділ спільного майна подружжя, а саме об`єктів нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 . Тобто при відкритті провадження в справі суд визначив підсудність справи за правилами виключної підсудності.

26 травня 2024 року адвокат Дівіна А.А. до проведення підготовчого засідання у справі, призначеного на 04 червня 2024 року, звернулася до суду з клопотанням про непідсудність справи та про передачу справи за зареєстрованим місцем проживання відповідача до Малиновського районного суду м. Одеси. Клопотання обґрунтувала тим, що позови про розірвання шлюбу розглядаються у спрощеному позовному провадженні за зареєстрованим місцем проживання відповідача, відповідач ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання за адресою АДРЕСА_4 . Натомість ОСОБА_3 є громадянином росії. Враховуючи місце реєстрації ОСОБА_1 у м. Одеса, з метою належного захисту ОСОБА_1 своїх прав та інтересів та реалізації можливості представляти свою справу в суді, адвокат Дівіна А.А. просила справу передати за правилами територіальної підсудності до Малиновського районного суду м. Одеси.

Наголошувала, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 серпня 2024 року заяву представника позивача ОСОБА_6 про залишення частини позовних вимог без розгляду задоволено та залишено без розгляду позовні вимоги про поділ майна.

Таким чином, на підготовчому засіданні 22 серпня 2024 року у момент задоволення заяви ОСОБА_6 про залишення без розгляду позовних вимог про поділ майна подружжя, за якими була визначена виключна підсудність справи, зникли підстави для розгляду справи за виключною підсудністю. Разом з тим, враховуючи, що підстави для виключної підсудності зникли, суд відмовив адвокату Дівіній А.А. у розгляді справи за підсудністю у Малиновському районному суді м. Одеси за зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 .

При тому, що в судовому рішенні зазначено, що протокольна ухвала була винесена 22 серпня 2024 року, але вказане не відображається у протоколі судового засіданні та в аудіозаписі, і не відбувалося під час присутності адвоката Дівіної А.А. 22 серпня 2024 року в судовому засіданні.

Наводила зміст ч. 1, 2 ст. 378 ЦПК України, вказувала, що ОСОБА_1 одразу, до проведення підготовчого судового засідання, призначеного на 04 червня 2024 року, заявила про непідсудність справи, п`ять разів зверталася до суду з клопотанням про ознайомлення з ухвалою, постановленою за результатами розгляду заяви про непідсудність. При цьому на жодному судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Дівіна А.А. не відмовлялися від розгляду заяви про непідсудність розгляду справи про розірвання шлюбу Шевченківському районному суду м. Києва.

Підсумовувала, що судом було порушено п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, не було передано розгляд справи про розірвання шлюбу за територіальною підсудністю до Малиновського районного суду м. Одеси за зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 .

В листопаді 2024 року відповідач ОСОБА_1 в особі представника Дівіної А.А. звернулася до суду з заявою, в якій просила у справі № 761/13612/24 ухвалити додаткове рішення, яким вирішити питання про судові витрати.

Заяву мотивувала тим, що 07 листопада 2024 року судом ухвалене рішення за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, в даному рішенні зазначено, що в зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимог про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у ст. 13 ЦПК України, не вирішує питання про розподіл судових витрат згідно ст. 141 ЦПК України.

Вважала, що у даній справі є необхідність ухвалити додаткове судове рішення щодо вирішення питання про судові витрати згідно з п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, оскільки у позовній заяві вказано, що понесені позивачем судові витрати становлять 15140 грн. (оплата судового збору), також позивач очікує понести судові витрати на професійну правничу допомогу за ведення справи в суді першої інстанції, орієнтовний розмір яких становить 100000 грн. Однією з позовних вимог позивача, зазначених у позовній заяві від 10 квітня 2024 року, є покладення судових витрат на відповідача.

Враховуючи, що ОСОБА_3 заявлено позовну вимогу про стягнення з ОСОБА_1 судових витрат, а в ухваленому судовому рішенні від 07 листопада 2024 року помилково зазначено, що позивач не заявляє вимог про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, тому суд не вирішив питання про судові витрати, ухвалення додаткового судового рішення у справі є необхідним, оскільки відповідатиме принципу цивільного судочинства.

Наводила правові висновки, викладені в додатковій постанові Верховного Суду від 14 листопада 2024 року в справі № 161/629/23, від 18 жовтня 2023 року в справі № 447/3950/21 про те, що якщо у випадку ухвалення судового рішення судом не вирішено питання про судові витрати, таке питання підлягає вирішенню шляхом ухвалення додаткового рішення.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 січня 2025 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення залишено без задоволення.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника Дівіної А.А. , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13 січня 2025 року та постановити нову ухвалу, якою вирішити питання судових витрат.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що в ухвалі суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, зважаючи на те, що стороною позивача не було зроблено заяву про відшкодування судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, виходячи із зазначеного, судом залишено без задоволення заяву про ухвалення додаткового судового рішення. Натомість у рішенні суду по справі зазначено, що в зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимог про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, суд, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у ст. 13 ЦПК України, не вирішує питання про розподіл судових витрат згідно ст. 141 ЦПК України.

Враховуючи, що ОСОБА_3 заявлено позовну вимогу про стягнення з ОСОБА_1 судових витрат, а в ухваленому судовому рішенні по справі помилково зазначено, що позивач не заявляє вимог про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, і тому суд не вирішив питання про судові витрати, адвокат Дівіна А.А. 30 грудня 2024 року повторно через підсистему «Електронний суд» звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з заявою про ухвалення додаткового судового рішення, в якій просила ухвалити додаткове судове рішення, яким вирішити питання про судові витрати.

Однак суд залишив без задоволення заяву про ухвалення додаткового рішення на тій підставі, що стороною позивача не було зроблено заяву про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу.

Разом з тим, у позовній заяві позивач ОСОБА_3 висунув вимогу про стягнення з відповідача судових витрат.

Крім того, у заяві про ухвалення додаткового рішення адвокат Дівіна А.А. просила ухвалити додаткове судове рішення, яким вирішити питання про судові витрати в цілому, а не лише витрат на професійну правничу допомогу. Так, ч. 1 ст. 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Вказувала, що таким чином, залишаючи без задоволення заяву про ухвалення додаткового рішення щодо вирішення питання про судові витрати, суд не з`ясував обставини, якими обґрунтовувалася вимога про ухвалення додаткового рішення, а саме суд не з`ясував, що ОСОБА_3 висував вимогу у позовній заяві про стягнення судових витрат з відповідача, а адвокат Дівіна А.А. просила ухвалити додаткове рішення про вирішення питання щодо всіх судових витрат по справі, а не лише витрат на професійну правничу допомогу. Оскільки саме в рішенні суду вказано, що в зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимог про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, не вирішує питання про розподіл судових витрат.

Щодо неправильного застосування норм матеріального права, вказувала, що суд першої інстанції застосував ч. 1 ст. 15, ст. 16 ЦК України, які не підлягали застосуванню до порядку ухвалення додаткового рішення щодо судових витрат.

Щодо порушення норм процесуального права, зазначала, що в заяві про ухвалення додаткового рішення адвокат Дівіна А.А. просила ухвалити додаткове судове рішення, яким вирішити питання про судові витрати в цілому, а не лише витрат на професійну правничу допомогу, оскільки саме в рішенні суду помилково вказано, що в зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимог про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат. Разом із тим, суд залишив без задоволення заяву про ухвалення додаткового рішення на тій підставі, що стороною позивача не було зроблено заяву про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, чим вийшов за межі заявлених вимог та порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства і порядок розподілу судових витрат між сторонами.

Наводила зміст ст. 13, 141, 270 ЦПК України, вказувала, що залишаючи без задоволення заяву про ухвалення додаткового рішення щодо судових витрат, суд порушив ч. 1 ст. 13 ЦПК України в частині ухвалення судового рішення в межах заявлених позовних вимог; ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України в частині порядку розподілу судових витрат між сторонами, а також п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України в частині підстав ухвалення судового рішення.

Відзивів на апеляційні скарги не надійшло.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення та ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення та ухвала суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідають.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив із того, що на даний час сторони не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних стосунків, наміру зберігати сім`ю не мають, шлюб існує формально, подальше спільне життя суперечить інтересам позивача, відтак є усі підстави для розірвання шлюбу.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 жовтня 2008 року Совєтським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 307 зареєстровано шлюб ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 .

Сторони у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За приписом статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Статтею 24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ст. 104, 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є неможливим.

Згідно з усталеною судовою практикою, викладеною у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Аналогічні правові висновки підтримуються Верховним Судом, зокрема, в постановах від 25 липня 2018 року в справі 2-3186/11 (провадження № 61-4619св18), від 25 листопада 2018 року в справі № 308/6934/16-ц (провадження № 61-26722св18).

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

Суд першої інстанції встановив, що шлюбні стосунки між сторонами припинені, примирення неможливе, спір щодо утримання дітей між сторонами відсутній, позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем.

Судом першої інстанції було вжито заходів щодо примирення сторін, однак вказане не виявилося ефективним, сторона позивача не виявила бажання на примирення.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

З урахуванням встановлених обставин апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, які не були спростовані доводами апеляційної скарги, про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, а тому позов підлягає задоволенню.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з дотриманням вимог статей 89, 263, 264 ЦПК України, встановивши, що сім`я фактично розпалась, збереження сім`ї є неможливим, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу не відповідатиме інтересам позивача, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3 про розірвання шлюбу. Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що після постановлення ухвали в підготовчому засіданні 22 серпня 2024 року про залишення без розгляду позовних вимог про поділ майна подружжя, за якими була визначена виключна підсудність справи, зникли підстави для розгляду справи за виключною підсудністю, і що судом було порушено п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, оскільки не було передано розгляд справи про розірвання шлюбу за територіальною підсудністю до Малиновського районного суду м. Одеси за зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 , апеляційний суд враховує таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Відкриваючи провадження в справі ухвалою від 16 квітня 2024 року, суд першої інстанції встановив, що предметом позову, крім розірвання шлюбу, також виступає поділ майна подружжя, а саме об`єкти нерухомого майна, що знаходиться в межах Шевченківського району міста Києва, та при вирішенні питання щодо підсудності даної справи Шевченківському районному суду м. Києва правильно керувався правилами виключної підсудності.

До позовної заяви додано копію паспорту ОСОБА_1 з відмітками про реєстрацію адреси місця проживання за адресою АДРЕСА_5 , що відноситься до Шевченківського району м. Києва (а. с. 14 т. 1).

Після відкриття провадження в справі, а саме 11 травня 2024 року, ОСОБА_1 зареєструвала місце проживання за адресою АДРЕСА_4 , згідно витягу з реєстру територіальної громади (а. с. 73 т. 1).

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду.

З урахуванням вищевикладеного, оскільки справа була прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, і стала підсудною іншому суду (Малиновському районному суду м. Одеси) за правилами загальної підсудності вже в процесі розгляду справи, у суду першої інстанції не було підстав для передачі справи на розгляд цьому суду.

Зважаючи на наведене, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції правил територіальної юрисдикції (підсудності) є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Доводи апеляційної скарги, що в судовому рішенні зазначено, що протокольна ухвала за наслідками розгляду заяви адвоката Дівіної А.А. про непідсудність даної справи Шевченківському районному суду м. Києва була винесена 22 серпня 2024 року, але вказане не відображено у протоколі судового засіданні та в аудіозаписі, і в дійсності не відбувалося під час присутності адвоката Дівіної А.А. 22 серпня 2024 року в судовому засіданні, наведених обставин не спростовують та не є обов`язковими підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд звертає увагу, що відповідач в апеляційній скарзі не спростовувала наявність самих підстав для розірвання шлюбу, не вказувала на можливість збереження сім`ї, не просила надати строк на примирення, не зазначала про збереження між сторонами почуття взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, а зосередилась на доводах щодо ймовірних процесуальних порушень при розгляді справи про розірвання шлюбу.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив із того, що стороною позивача не було зроблено заяву про відшкодування судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Апеляційний суд в цілому погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, в квітні 2024 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив розірвати шлюб, укладений 21 жовтня 2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований Совєтським відділом ДРАЦС реєстраційної служби Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 307; в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , визнати за ОСОБА_3 право власності на частину паркомісця № НОМЕР_1 в підземному паркінгу (підвал 2-й рівень) за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 26,6 кв.м., на частину квартири АДРЕСА_6 , загальною площею 99,6 кв.м., на частину квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 98,3 кв.м., на 50 % 100 % акцій компанії Heating Systems OU (Laanemere tee 39-38, 13914 Tallinn, Eesti Reg № 12956749).

Згідно ст. 175 ЦПК України в позові ОСОБА_3 повідомлено, що понесені ним судові витрати становлять 15140 грн. судового збору. Також позивач очікує понести судові витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, орієнтовний розмір яких становить 100 000 грн.

В серпні 2024 року позивачем ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_6 подано заяву про залишення позовних вимог в частині поділу майна подружжя без розгляду, а саме вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме щодо визнання за ОСОБА_3 право власності на частину паркомісця № НОМЕР_1 в підземному паркінгу (підвал 2-й рівень) за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 26,6 кв.м., на частину квартири АДРЕСА_6 , загальною площею 99,6 кв.м., на частину квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 98,3 кв.м., на 50 % 100 % акцій компанії Heating Systems OU (Laanemere tee 39-38, 13914 Tallinn, Eesti Reg № 12956749).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 серпня 2024 року заяву представника ОСОБА_3 - адвоката Стойчева Р.В. про залишення частини позовних вимог без розгляду в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя задоволено. Залишено без розгляду позовні вимоги про поділ майна, а саме щодо визнання за ОСОБА_3 права власності на частину паркомісця № НОМЕР_1 в підземному паркінгу (підвал 2-й рівень) за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 26,6 кв.м., на частину квартири АДРЕСА_6 , загальною площею 99,6 кв.м., на частину квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 98,3 кв.м., на 50 % 100 % акцій компанії Heating Systems OU (Laanemere tee 39-38, 13914 Tallinn, Eesti Reg № 12956749).

Таким чином, після залишення частини позовних вимог без розгляду предметом позову в справі № 761/13612/24 залишилися лише вимоги про розірвання шлюбу, і відповідно до підпункту 3 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за такі вимоги встановлена ставка судового збору в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 листопада 2024 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 21 жовтня 2008 року Совєтським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 307, розірвано. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1 211,20 грн.

Питання розподілу витрат позивача ОСОБА_3 на правничу допомогу судом першої інстанції у рішенні від 07 листопада 2024 року не вирішувалось.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 133, 137 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, оскільки позов про розірвання шлюбу було задоволено, а решту позовних вимог про поділ майна подружжя залишено без розгляду, та виходячи з положень ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, позивач міг претендувати на відшкодування судових витрат за рахунок відповідача пропорційно задоволених позовних вимог у разі підтвердження таких витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Судом першої інстанції у рішенні від 07 листопада 2024 року вирішено питання про судові витрати, а саме про стягнення судового збору в частині розглянутих і задоволених позовних вимог про розірвання шлюбу, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1 211,20 грн.

Отже, оскільки питання про судові витрати в частині розподілу між сторонами судового збору було повністю вирішене у рішенні від 07 листопада 2024 року, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що адвокат Дівіна А.А. просила ухвалити додаткове рішення про вирішення питання щодо всіх судових витрат по справі, а не лише витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, оскільки позивачем не було подано докази витрат на правничу допомогу до закінчення судових дебатів у справі, суд першої інстанції правомірно не стягував такі витрати на його користь з відповідача.

Таким чином, у рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 07 листопада 2024 року судом було вирішено питання про судові витрати, відтак підстави для ухвалення додаткового рішення, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, відсутні.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з правильними висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, оскільки така заява є недоведеною та необґрунтованою.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства і порядок розподілу судових витрат між сторонами, є помилковими та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції застосував ч. 1 ст. 15, ст. 16 ЦК України, які не підлягали застосуванню до порядку ухвалення додаткового рішення щодо судових витрат, правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, не є підставою для скасування правильної ухвали та відхиляються апеляційним судом.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення та ухвала суду першої інстанції відповідають обставинам справи, ухвалені з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не можуть бути скасовані з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , подані представником Дівіною Аллою Альбертівною , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 листопада 2024 року та ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 05 червня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.