Справа № 345/3898/24
Провадження № 22-ц/4808/832/25
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В.
Суддя-доповідач Томин
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Максюти І.О., Баркова В.М.,

за участю секретаря Кузнєцова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Михайлюка Назара Миколайовича на рішення Калуського міськрайонного суду від 06 листопада 2024 року, ухвалене в складі судді Онушканича В.В. в м. Калуші, повний текст якого складено 13 листопада 2024 року, у справі за позовом керівника Калуської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Калуської міської ради до ОСОБА_2 про звільнення земельної ділянки та знесення об`єкта самочинного будівництва,

в с т а н о в и в:

У липні 2024 року керівник Калуської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Калуської міської ради звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про звільнення земельної ділянки та знесення об`єкта самочинного будівництва.

Позов мотивовано тим, що Калуською окружною прокуратурою підтримано публічне обвинувачення у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за №0000491 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України, відносно ОСОБА_2 .

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_2 всупереч встановленому законом порядку, в період часу з 2013 по 2014 роки, з корисливих мотивів, з метою подальшого використання у своїй діяльності, здійснила самовільне будівництво прибудови до квартири АДРЕСА_1 , яка перебуває у комунальній власності Калуської міської ради.

За результатами судового розгляду вказаного кримінального провадження ухвалою Калуського міськрайонного суду від 19.10.2023 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 197-1 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, закрито кримінальне провадження у зв`язку із звільненням від кримінальної відповідальності.

Під час досудового розслідування цього кримінального провадження та судового розгляду шкоду, заподіяну кримінальним правопорушенням, добровільно не відшкодовано, цивільний позов не заявлявся.

ОСОБА_2 не набула права власності на самочинно збудовану добудову до квартири. Калуська міська рада не вживала заходів, спрямованих на відшкодування їй збитків.

Звернення з позовом прокурора зумовлено тим, що внаслідок незаконних дій ОСОБА_2 щодо самочинного будівництва Калуська міська рада позбавлена можливості використовувати вказану земельну ділянку. Оскільки Калуська міська рада не вжила жодних заходів, спрямованих на приведення земельної ділянки у придатний для використання стан, Калуська окружна прокуратура вбачала підстави для звернення до суду з метою захисту інтересів Калуської міської ради у зв`язку із неналежним здійсненням свої повноважень відповідними органами.

Керівник Калуської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Калуської міської ради просив зобов`язати ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, загальною площею 12 кв.м. шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва, а саме прибудови до квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 12 кв.м.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 06 листопада 2024 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 за власний рахунок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, загальною площею 12 кв.м. шляхом знесення об`єкта самочинно будівництва, а саме прибудови до квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 12 кв.м. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 1211,20 грн. судового збору.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 29 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Іванів Олег Богданович, залишено без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 06 листопада 2024 року без змін.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представник Красько Діани Григорівни, як особи, яка не брала участі у розгляді справи, але суд вирішив питання про її права, адвокат Михайлюк Н.М. подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення порушив конституційне право ОСОБА_1 як власниці частки квартири АДРЕСА_3 .

Суд першої інстанції вирішив справу без залучення ОСОБА_1 до її розгляду та ухвалив рішення, яке безпосередньо вплине на обмеження та порушення її права власності на майно, що є недопустимим.

Судом порушено доктрину venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), оскільки вимоги про знесення самочинного будівництва особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Згідно практики Верховного Суду збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України, а саме: якщо особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

Стверджує, що на час розгляду справи судом першої інстанції існували наступні обставини, що не взяті до уваги судом, але є істотними та свідчать про безпідставність позовних вимог і передчасність рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.

Так, ОСОБА_1 є співвласником 1/2 частки вказаної квартири, частка є ідеальною, без виділення її в натурі та не обмежується межами, що також стосується і балкону, який реконструйований, а не зведений як новий об`єкт, що підтверджується технічним паспортом на об`єкт нерухомості. Отже, ухвалюючи рішення про знесення об`єкта самочинного будівництва балкону площею 12 кв.м., серед іншого порушено право апелянта як співвласника майна на володіння часткою балкону і майном, що буде знесене, щодо 2-х метрів квадратних балкону, що існував до реконструкції.

Рішенням Калуської міської ради №2391 від 27.06.2019 року «Про списання житлового фонду» дано дозвіл на списання житлового фонду КП «ЖЕО №4» (голова ліквідаційної комісії Василь Фурда) на списання об`єкта, в тому числі будинку АДРЕСА_4 . В той же час Управління комунальної власності Калуської міської ради не прийняло такий об`єкт на свій баланс. Зазначене свідчить, що багатоквартирний будинок не перебуває на балансі жодних організацій та підприємств Калуської міської ради.

Відповідно до п. 2 Рішення виконавчого комітету №90 від 24.04.2018 року «Про призначення управителя багатоквартирного будинку в м. Калуші» управителем будинку АДРЕСА_4 та прибудинкової території призначено ТОВ «М-МОНТАЖ». Отже, земельна ділянка під вказаним будинком та прибудинкова територія передана в управління та користування ТОВ «М-МОНТАЖ» як балансоутримувача та розпорядника. Тому належним управителем та позивачем у цій справі є саме ТОВ «М-МОНТАЖ», яке не входить у сферу управління Калуської міської ради.

Згідно колективної заяви від 21.05.2024 року до ТОВ «М-МОНТАЖ» про погодження та незаперечення добудови балкона до квартири АДРЕСА_3 останнє не заперечувало щодо реконструкції балкона вказаної квартири.

Відповідно до витягу з протоколу №23 засідання технічної ради від 09.08.2024 року КП «Калуська енергетична компанія» в місці розташування балкону вказаної квартири інженерні мережі підприємства відсутні.

Відтак, колективною заявою від 21.05.2024 року до ТОВ «М-МОНТАЖ» мешканці будинку висловили згоду на реконструкцію спірного балкону на першому поверсі.

Знесення самочинного будівництва є крайнім заходом і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

З урахуванням предмета і підстав позову позивач зобов`язаний був довести не лише факт самочинного будівництва, а й порушення його прав як власника таким самочинним будівництвом та обґрунтованості захисту його прав лише у такий спосіб як знесення (наприклад, неможливість проведення перебудови об`єкта чи повернення до попереднього стану).

Позивачем не додано жодного документу експерта чи спеціаліста в галузі будівництва про те, що вказана перебудова балкону здійснена з порушенням чинного законодавства та будівельних норм.

Аналізуючи зміст актів, доданих до позову, вважає, що вони не містять даних щодо визнання об`єкта як такого, що його перебудова з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб є неможливою.

Позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права. Так, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що знесення самочинного будівництва є крайнім заходом і можливе лише тоді, коли використано всі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Суд зазначив, що належним способом захисту прав у такому випадку є зобов`язання привести об`єкт до попереднього стану (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №464/104/16-ц).

Також вважає, що цей спір є публічно-правовим, тому належить до юрисдикції адміністративних судів.

Фактично у заявленому позивачем позові не доведено існування права власності (права користування) Калуської міської ради на спірну земельну ділянку, так як це право передано до ТОВ «М-МОНТАЖ».

Крім того, у матеріалах справи відсутні будь-які докази порушення прав інших осіб самочинним будівництвом.

Із зазначених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове яким у позові відмовити в повному обсязі у зв`язку із неналежним способом захисту порушеного права та за безпідставністю; закрити провадження у справі.

Представник Калуської окружної прокуратури Форович А.М. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що твердження апелянта є неправильними та помилковими, а рішення суду першої інстанції законним та таким, що відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Вказує, що рішенням суду не порушено право власності апелянта. Загальна площа квартири, яка перебуває в тому числі у власності апелянта, становить 43,8 кв.м. та не включає в себе самовільно добудовану частину. Рішення суду ухвалено щодо знесення самочинної прибудови, зведеної відповідачкою, а не квартири яка перебуває у спільній власності, відтак відсутні підстави для висновку, що суд вирішив права іншого співвласника квартири, який не залучений до участі у справі.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

У засіданні суду апеляційної інстанції представник апелянта ОСОБА_1 адвокат Михайлюк Н.М. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав.

Представник прокуратури - Журавльова Н.Є. та представник Калуської міської ради Бреславська М.М. щодо задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, заперечення представників позивачів, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Михайлюка Назара Миколайовича з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до протоколу огляду місцевості від 20.07.2023 року з фототаблицями, складеного т.в.о. слідчого СВ Калуського РВП ГУНП в Івано-Франківській області за участю геодезиста КП «Земельно-кадастрове госпрозрахункове бюро» Калуської міської ради Семака І.М., начальника відділу ДАБК Калуської міської ради Топорова А.В., під час огляду частини АДРЕСА_4 , встановлено, що на першому поверсі будинку з правого боку до квартири АДРЕСА_5 розміщена прибудова прямокутної форми. Проведеними вимірами встановлено, що довжина вказаної прибудови становить 94 м., ширина 2,08 м, висота - 3,31 м. Прибудова є капітальною спорудою, оскільки фундамент влаштований із цементно-бетонної суміші (а.с. 19-21).

Згідно акту обстеження земельної ділянки №34 від 20.07.2023 року до квартири по АДРЕСА_2 здійснено прибудову, чим самовільно зайнято земельну ділянку комунальної власності, орієнтовною площею 0,0012 га (а.с. 22). Додано план меж землекористування, на якому зображено розташування вказаної прибудови (а.с. 23).

Здійснення прибудови до квартири за адресою АДРЕСА_2 підтверджено також листом начальника відділу Державного архітектурно-будівельного контролю Калуської міської ради від 17.07.2023 року №02-29/64, згідно якого прибудова до квартири є капітальною спорудою. Право на виконання будівельних робіт за вказаною адресою при здійсненні реконструкції квартири замовник не набув та про початок виконання будівельних робіт Калуську міську раду не повідомляв (а.с. 24).

Відповідно до листа виконавчого комітету Калуської міської ради від 27.05.2024 року рішення про надання у користування та у власність ОСОБА_2 земельної ділянки для прибудови до квартири за адресою АДРЕСА_2 міською радою не приймались, оскільки це суперечить нормам чинного законодавства. До відділу державного архітектурно-будівельного контролю Калуської міської ради не поступали документи, що дають право на виконання будівельних робіт та документи, що засвідчують прийняття закінчених будівництвом об`єктів в експлуатацію щодо здійсненої прибудови до вищевказаної квартири (а.с. 31).

За результатами проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №000491 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України, ОСОБА_2 було пред`явлено обвинувачення у самовільному будівництві капітальної споруди на самовільно зайнятій земельній ділянці, що виявилось у самовільному, тобто всупереч встановленому законом порядку, будівництві споруди прибудови до квартири АДРЕСА_5 із влаштуванням фундаменту та стін на самовільно зайнятій земельній ділянці, загальною площею 12 кв.м. за адресою АДРЕСА_4 , яка перебуває у комунальній власності Калуської міської ради (а.с. 26).

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19.10.2023 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 197-1 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження №000491 про обвинувачення ОСОБА_2 за ч. 3 ст. 197-1 КК України закрито у зв`язку із звільненням від кримінальної відповідальності (а.с. 28).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що прибудова, яка розташована на землях територіальної громади м. Калуша, є самочинно збудованою та перешкоджає територіальній громаді здійснювати повноваження власника відповідної земельної ділянки, тому відповідачку слід зобов`язати звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, загальною площею 12 кв.м. шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва, а саме прибудови до квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 12 кв.м.

У поданій апеляційній скарзі представник скаржника посилається на те, що, приймаючи оскаржене рішення, суд першої інстанції порушив права ОСОБА_1 як власниці 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 , в тому числі загальною площею 12 кв.м.

Однак погодитися з такими доводами про порушення прав апелянта апеляційний суд не може з огляду на наступне.

У статті 129 Конституції України у числі основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; накладення обмежень дозволено за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватися з легітимною метою та зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення ЄСПЛ «Воловік проти України», «Креуз проти Польщі», «Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі»).

Право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine» заява №23436/03, §22, від 28 березня 2006 року).

Обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю мети, яку прагнуть досягти (рішення Європейського суду з прав людини «Тіннеллі та сини, Лтд та ін.», «Мак-Елдуф та інші проти Сполученого Королівства»).

Конвенція має на меті гарантію не теоретичних або ілюзорних прав, а практичних та ефективних. Особливо це стосується права на доступ до суду з огляду на визначене місце, яке посідає в демократичному суспільстві право на справедливий суд (рішення Європейського суду з прав людини «Ейрі проти Ірландії», «Аїт-Мугуб проти Франції»).

Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.

ЦПК України передбачено право осіб, які не брали участі у справі, подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, але при дотриманні певних умов.

Так, особа, котра звертається з апеляційною скаргою в порядку, передбаченому статтею 352 ЦПК України, повинна довести, наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Слід ураховувати, що судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.07.2018 року у справі №911/2635/17).

Аналогічних за змістом висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 07 квітня 2020 року у справі №504/2457/15, а також Верховний Суд у постановах від 20 травня 2024 року у справі №0827/11217/2012, від 30 квітня 2025 року у справі №938/143/20, від 14 травня 2025 року у справі №753/15296/20 (провадження №61-7514св24).

Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи зачіпає оскаржуване судове рішення безпосередньо права та обов`язки заявника, та лише після встановлення таких обставин, вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що ухвалене судом першої інстанції рішення не впливає на права та обов`язки заявника - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

У разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі №750/13149/21, провадження №61-6054сво23).

Встановлено, що постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 29 січня 2025 року у цій справі апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Іванів Олег Богданович, залишено без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 06 листопада 2024 року без змін (а.с. 151-155).

Одним із доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 було те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, фактично вирішив права іншого співвласника квартири ОСОБА_1 , яка не була учасником справи.

Таким доводам суд апеляційної інстанції дав оцінку у постанові від 29 січня 2025 року, зазначивши: «Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення фактично вирішив права іншого співвласника квартири ОСОБА_1 , яка не була учасником справи.

У цій справі судом постановлено рішення про зобов`язання ОСОБА_2 знести об`єкт самочинного будівництва прибудову до квартири АДРЕСА_6 , яка не є складовою квартири та об`єктом права спільної власності.

Зі змісту ухвали Калуського міськрайонного суду від 19.10.2023 року вбачається, що ОСОБА_2 дала згоду та не заперечила щодо звільнення її від кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 197-1 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, не вимагала постановлення виправдувального вироку.

Таким чином, відповідачка визнавала свою вину у самовільному, всупереч встановленому законом порядку, будівництві споруди прибудови до своєї квартири із влаштуванням фундаменту та стін на самовільно зайнятій земельній ділянці, загальною площею 12 кв.м., яка перебуває у комунальній власності Калуської міської ради.

З огляду на зазначене, рішення суду ухвалено щодо знесення самочинної прибудови, зведеної відповідачкою, а не квартири яка перебуває у спільній власності, відтак відсутні підстави для висновку, що суд вирішив права іншого співвласника квартири, який не залучений до участі у справі.»

Представником ОСОБА_1 не спростовано вищевказаних висновків апеляційного суду, висловлених у постанові від 29 січня 2025 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно, таке не належить на праві власності й іншій особі співвласнику квартири.

Висновків щодо причетності апелянта до самочинного будівництва чи зобов`язання знесення такого ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині оскаржуваного рішення не міститься.

Враховуючи вищезазначені норми закону та досліджені судом матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що оскарженим рішенням не вирішувалось питання про права, свободи, інтереси ОСОБА_1 , оскільки рішення суду ухвалено щодо знесення самочинної прибудови, зведеної відповідачкою, а не квартири, яка перебуває у спільній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Відтак, така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

А доводи апеляційної скарги, які зводяться до незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції, не заслуговують на увагу.

Отже, апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Михайлюка Назара Миколайовича на рішення Калуського міськрайонного суду від 06 листопада 2024 року слід закрити.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 362, ст.ст. 381, 389-390 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Михайлюка Назара Миколайовича на рішення Калуського міськрайонного суду від 06 листопада 2024 року у справі за позовом керівника Калуської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Калуської міської ради до ОСОБА_2 про звільнення земельної ділянки та знесення об`єкта самочинного будівництва - закрити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.О. Максюта

В.М. Барков

Повний текст постанови складено 04 червня 2025 року.