Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/3342/25
Провадження № 2/711/1777/25
У Х В А Л А

Іменем України

27 травня 2025 року м. Черкаси

Суддя Придніпровського районного суду м. Черкаси Кондрацька Н.М., розглянувши матеріали позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами, -

в с т а н о в и в:

Позивач ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» через свого представника Канак М.С. звернувся у Придніпровський районний суд м. Черкаси з позовом до ОСОБА_1 , у якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитними договорами № 6616658 від 10.10.2023 у розмірі 32277,37 грн. та № 100516511 від 21.10.2023 у розмірі 17607,50 грн., а всього 49884,87 грн. Крім того, просить стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Способи захисту для даних правовідносин передбачені Цивільним Кодексом України.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суддею встановлено, що позовну заяву подано з порушенням вимог цивільного процесуального законодавства та постановлено ухвалу від 25.04.2025, якою позовну заяву залишено без руху. Так, в ухвалі суду зазначалося про необхідність сплатити судовий збір відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» із врахуванням характеру позовних вимог, їх кількості, ціни позову та розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який з 01.01.2025 становить 3028 грн. 00 коп., тобто доплатити 3028 грн. за іншу позовну вимогу.

Крім того, судом звернуто увагу позивача на те, що платіжний документ № 78969 від 16.08.2024 на суму 3028 грн. 00 коп., який ним долучено до позовної заяви, не може бути враховано як належний доказ сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі в цій справі, оскільки судовий збір за ним сплачений та зарахований при поданні іншого позову.

Вказана вище ухвала суду доставлена до електронного кабінету позивача та його представника 12.05.2025, про що свідчать наявні у матеріалах справи довідки про доставку електронного документу від 12.05.2025. Крім того, цю ухвалу оприлюднено у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Таким чином, суд виконав обов`язок щодо повідомлення позивача про прийняте у цій справі судове рішення від 25.04.2025 щодо залишення позовної заяви без руху.

На виконання цієї ухвали суду, 20.05.2025 представником позивача за довіреністю Совою Ю.М. до суду подано заяву про усунення недоліків, яку вона обґрунтовує тим, що законодавством не встановлено заборону на звернення до суду з позовною заявою повторно з тією ж платіжною інструкцією яка була додана у випадку попереднього звернення, а також не зазначено необхідність сплати судового збору повторно. Разом з тим зазначає, що Листом ВССУ «Про деякі питання практики застосування Закону України «Про судовий збір» від 27.09.2012 визначено: якщо позовну заяву було залишено судом без розгляду з підстав, передбачених частиною першою статті 207 ЦПК, а позивач у порядку частини другої цієї статті знову звернувся з позовом до суду в загальному порядку, він вправі використати при цьому первісний документ про сплату судового збору, але за умови, що суму відповідного збору йому не було повернуто (частина четверта статті 6 Закону ). При цьому повідомляє, що сума судового збору на рахунок ТОВ «ФК «ЄАПБ» не поверталися.

Вбачається, що попередній позов повернуто у зв`язку з невиконанням ухвали про надання строку для усунення недоліків.

Суд повторно звертає увагу позивача на те, що відповідно до ч. 2 ст. 133 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України № 3674-VІ.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання юридичною особою до суду позовної заяви майнового характеру, ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»).

Посилання представника позивача на Лист ВССУ «Про деякі питання практики застосування Закону України «Про судовий збір» від 27.09.2012 (№ 10-1386/0/4-12), як на підставу можливості повторного використання первісного документу про сплату судового збору, суд вважає безпідставними.

Питання повторного використання платіжного документа при повторному поданні позовної заяви за умови повернення без розгляду попередньо поданої позовної заяви вже розглядалося Верховним Судом.

У постанові від 13.02.2019 у справі № 1540/3297/18 Верховний Суд звернув увагу, що певний час редакція ч. 4 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» передбачала таке право, що якщо сума судового збору підлягала поверненню у зв`язку із залишенням позову без розгляду, але не була повернута, до повторно поданого позову додається первісний документ про сплату судового збору (друге речення цієї норми закону). Проте, Законом України від 22.05.2015 № 484-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» це речення було виключено з цієї норми (п.п. 4 п. 4 цього Закону) і станом на час ухвалення оскаржуваних у цій справі судових рішень ст. 6 Закону України «Про судовий збір» передбачала, що за повторно подані позови, що раніше були залишені без розгляду, судовий збір сплачується на загальних підставах.

Тому, позивач, коли подає повторно позовну заяву, має сплати судовий збір за її розгляд і не вправі використовувати первісний документ про сплату цього платежу, доданий до первинної позовної заяви, яка не розглядалася. Запроваджене законодавче нововведення не обмежує і не порушує прав позивача в частині обов`язку нести додаткові майнові витрати у зв`язку зі зверненням до суду.

Тобто позивач не позбавлений права повернути судовий збір, сплачений при зверненні до суду із попереднім позовом, водночас при зверненні до суду з таким позовом повторно - подати платіжний документ про сплату судового збору, сплаченого саме за розгляд даної справи на час звернення.

Враховуючи зазначені вище обставини, на думку суду, позивачем не усунуті недоліки позовної заяви, які зазначені в ухвалі суду від 25.04.2025, тобто не сплачено судовий збір у розмірі 3028 грн. за іншу позовну вимогу. При цьому, як уже зазначалось вище, платіжний документ 78969 від 16.08.2024 на суму 3028 грн. 00 коп., який ним долучено до позовної заяви, не може бути враховано як належний доказ сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі в цій справі, оскільки судовий збір за ним сплачений та зарахований при поданні іншого позову.

Отже, такі обставини вказують на недотримання позивачем вимог ст.ст. 175, 177 ЦПК України, зокрема щодо необхідності сплати судового збору у визначеному судом розмірі.

Визначаючи наявність підстав для відкриття провадження по справі та надаючи оцінку позиції сторони позивача, слід звернути увагу на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтею 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 2 ЦПК України цивільне судочинство в Україні здійснюється, зокрема, на засадах верховенства права, змагальності сторін, диспозитивності, пропорційності, неприпустимості зловживання процесуальними правами, обов`язковості судового рішення. Суворе та неухильне дотримання зазначених принципів є запорукою досягнення завдань цивільного судочинства, що превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 2 ст. 2 ЦПК України).

Відкриття провадження у справі позовного провадження є визначальною стадією судового процесу і може здійснюватись судом лише у випадку відповідності поданої позовної заяви вимогам, визначеним процесуальним законом.

За змістом ст. 185 ЦПК України у випадку встановлення суддею невідповідності поданої позовної заяви вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України, він постановляє ухвалу про залишення такої заяви без руху, яка з огляду на засади обов`язковості судових рішень є обов`язковою для позивача. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України наслідки, пов`язані з невиконанням вимог такої ухвали суду, несе сторона позивача.

Таким чином, позивач зобов`язаний, відповідно до вимог ч. 2 ст. 43, ч. 2 ст. 83, ст. 175, ч. 1 ст. 177 ЦПК України, виконати вимоги при зверненні до суду з відповідним позовом, але у порядку та визначені строки цього зроблено не було, а тому порушується принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи лише у межах заявлених особою вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Слід зазначити, що без сплати судового збору у відповідному розмірі неможливе відкриття провадження по справі та вирішення наявного між сторонами спору.

Прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Якщо законом визначений порядок для вчинення певних дій, такий порядок в силу вимог вітчизняного та Європейського законодавства повинен дисциплінувати осіб, що звертаються до суду та не допустити судовий процес у безладний рух, так як право на суд не є абсолютним.

Разом з тим, відповідно до практики Європейського суду з прав людини право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися з урахуванням верховенства права, яке вимагає, щоб сторони у справі мали ефективний судовий засіб, що давав би їм можливість заявляти про свої громадянські права. Таким чином, це положення втілює «право на суд», право на доступ до якого, тобто право на звернення до суду у цивільних справах, є лише одним аспектом; однак, це аспект, який фактично дає можливість скористатися додатковими гарантіями, викладеними у п. 1 ст. 6 Конвенції.

Суд також зазначає, що Конвенція покликана гарантувати не права, які є теоретичними або ілюзорними, а права, які є практичними та ефективними. Це особливо стосується гарантій, закріплених у статті 6 Конвенції, з огляду на важливе місце, яке в демократичному суспільстві займає право на справедливий суд з усіма гарантіями відповідно до цієї статті. Правила, що регулюють офіційні кроки та строки, які мають бути дотримані при зверненні до суду, подачі апеляційної скарги або заяв на судовий перегляд, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя та дотримання, зокрема, принципу правової визначеності.

Отже, залишаючи позовну заяву без руху, позивач інформувався про обов`язок виправити недоліки вказаної позовної заяви, а саме сплатити судовий збір у встановленому розмірі.

Слід зазначити, що вказане рішення відповідає позиції Верховного Суду, що висвітлена у постанові Верховного Суду від 22.05.2019 (справа №705/5060/18).

Згідно з ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Враховуючи недоліки позовної заяви та її невідповідність вимогам ст. 177 ЦПК України, про що зазначено в ухвалі суду від 25.04.2025, позивачем не усунуто у строк встановлений судом, позовна заява підлягає поверненню.

Крім того, повернення позовної заяви не позбавляє позивача у подальшому звернутися до суду із позовом до осіб, які, як він вважає, порушують, не визнають або оспорюють його права та інтереси.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 42, 43, 83, 95, 175-177, 185 Цивільного процесуального кодексу України суддя, -

у х в а л и в:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами вважати неподаною та повернути позивачеві.

Роз`яснити особам, які звертаються до суду, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду протягом 15-ти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повне судове рішення складено 27.05.2025.

Суддя: Н. М. Кондрацька