ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 683/3336/24

Провадження № 22-ц/820/1155/25

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,

секретар судового засідання Заворотна А.В.

за участю: позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , представника відповідача Баліцької І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Комбінат комунальних підприємств Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 25 лютого 2025 року (суддя Бондарчук Л.А.).

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи та представників учасників справи, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства Комбінат комунальних підприємств Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначав, що з 14 червня 2017 року працював у Комунальному підприємстві комбінат комунальних підприємств Старокостянтинівської міської ради на посаді робітника міському кладовищі. 17 вересня 2024 року директор підприємства Сікора М.М. запропонував йому їхати на схід України для виконання робіт по обладнанню військових укріплень, однак він відмовився у зв`язку зі станом здоров`я. 18 вересня 2024 року на його робоче місце прибув начальник і повідомив, що він звільнений і має залишити робоче місце. 19 та 20 вересня 2024 року він не вийшов на роботу у зв`язку із погіршенням здоров`я, у нього піднялась температура і він лікувався вдома. 27 вересня 2024 року він прийшов на роботу та йому вручили наказ про звільнення від 19 вересня 2024 у зв`язку із прогулом. Вважає таке звільнення незаконним, оскільки він як працівник жодних зауважень за час роботи не мав, а також ніхто не вияснив причину його відсутності, не пропонували надати письмові пояснення.

Враховуючи викладене вище, з врахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати незаконним наказ про звільнення №139/2024-к/тр від 19 вересня 2024 року і скасувати його; поновити ОСОБА_1 на роботі у Комунальному підприємстві Комбінат комунальних підприємств Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області з 18 вересня 2024 року, стягнути з Комунального підприємства Комбінат комунальних підприємств Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також витрати на правову допомогу, яка складатиме не менше 5000 грн.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 25 лютого 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. При цьому, посилається порушення норм процесуального та матеріального права.

Зазначає, що судом першої інстанції безпідставно не були взяті до уваги його пояснення, а також не було допитано в судовому засіданні свідків, які могли б підтвердити обставини справи, на які посилався ОСОБА_1 в позовній заяві.

Вважає, що судом першої інстанції не було в повній мірі досліджено журнали обліку наказів підприємства, а лише досліджено і приєднано до матеріалів справи копії окремих сторінок, які містять відомості про прийняття на роботу та звільнення позивача.

Звертає увагу на безпідставне твердження суду першої інстанції про його відсутність на робочому місці 18.09.2024, оскільки в цей день ОСОБА_3 повідомив його про наступне звільнення та змусив покинути робоче місце.

У відзиві на апеляційну скаргу Комунальне підприємство Комбінат комунальних підприємств Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказує, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з дотриманням норм трудового законодавства.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Якимчук Н.П. підтримали апеляційну скаргу.

Представник відповідача Баліцька І.М. в судовому засіданні просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив та виходив з того, що ОСОБА_1 працював на посаді робітника з благоустрою ритуальної служби у Комунальному підприємстві Комбінат комунальних підприємств Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області з 14 червня 2017 року. (а.с. 6)

19 вересня 2024 року працівниками КП ККП Старокостянтинівської міської ради: головним інженером ОСОБА_4 , інспектором по кадрах ОСОБА_5 , юристом ОСОБА_6 , наглядачем міського кладовища ОСОБА_7 , головою профспілкового комітету ОСОБА_8 складено акт про відсутність ОСОБА_1 на роботі протягом двох робочих днів 18 і 19 вересня 2024 року з 8.00 до 17.00.(а.с. 29)

Того ж дня заступник начальника КП ККП ОСОБА_9 склав доповідну записку на ім`я начальника КП ККП ОСОБА_3 , у якій доповів, що працівник з благоустрою міського кладовища ОСОБА_1 18 і 19 вересня 2024 року відсутній на роботі. Факти порушень трудової дисципліни ним допускались і раніше. (а.с. 8)

Наказом начальника Комунального підприємства комбінат комунальних підприємств Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області №139/2024-к/тр від 19 вересня 2024 року ОСОБА_1 звільнено відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України - за прогул без поважних причин. (а.с. 7)

Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України проведено з дотриманням норм трудового законодавства, оскільки він вчинив прогул, який роботодавець належним чином зафіксував та документально підтвердив, що свідчить про відсутність підстав для поновлення позивача на роботі.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд.

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення (частина перша статті 147 КЗпП).

Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.

Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП).

У постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 235/2284/17 (провадження № 61-72св17) вказано, що «прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц).

У постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 572/2944/16-ц (провадження № 61-20505св18) зазначено, що: «при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни (пункт 2 частини першої статті 147 КЗпП України). Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причини його відсутності.

Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як: стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров`я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров`я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17 (провадження № 61-47902св18) зазначено, що: «визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин».

Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази.

У постанові Верховного Суду у від 09 листопада 2021 року у справі № 235/5659/20 (провадження № 61-10432св21) зазначено, що: «прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом із тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 643/10816/17 (провадження № 61-188св21).

У постановах Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 536/1755/20 (провадження № 61-21194св21), від 27 листопада 2023 року у справі № 486/78/23 (провадження № 61-14192св23), від 13 грудня 2023 року у справі № 621/2124/22 (провадження № 61-11016св23) вказано, що: «при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Таким чином, у пункті 4 частини першої статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. При цьому власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня. Визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі у день звільнення. Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не визначено, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі здійснюється виходячи з конкретних обставин та наданих сторонами доказів. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника».

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що 18 і 19 вересня 2024 року своїх трудових обов`язків ОСОБА_1 не виконував, що підтверджується доповідною запискою заступника начальника КП ККП та актом від 19.09.2024, при цьому, будь-яких причин відсутності на роботі, які могли бути би визнані поважними, позивач не навів.

Встановивши, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт відсутності позивача на роботі 18 і 19 вересня 2024 року, поважність причин відсутності на робочому місці він не довів, тобто, здійснив прогули в розумінні пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про поновлення його на роботі, і, як наслідок, у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було допитано свідків, про допит яких клопотав позивач, оскільки таке клопотання було заявлено стороною позивача в порушення порядку та строків визначених ЦПК України, а тому судом обґрунтовано відмовлено в задоволенні такого клопотання.

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, до особистого тлумачення норм права й обставин справи, такі доводи містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 25 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 червня 2025 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай