Справа № 2-2557/11
Провадження № 6/522/259/25
УХВАЛА

27.05.2025 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання Кріцької Д.Є,

розглянувши у відкритому судовому засіданні подання приватного виконавця Притуляка Валерія Миколайовича, Боржник ОСОБА_1 , Стягувач Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридичні гарантії», Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування про встановлення порядку виконання судового рішення,

ВСТАНОВИВ:

Приватний виконавець Притуляк В.М. звернувся до суду з поданням про встановлення порядку виконання судового рішення, Боржник ОСОБА_1 , Стягувач Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридичні гарантії», Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, по якому просить: Встановити порядок виконання рішення Приморського районного суду м. Одеса справа №2-2557/11, провадження №2/522/9840/15 від 17.02.2015, що набрало законної сили 12.08.2015, шляхом надання дозволу на примусову реалізацію (продаж) на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження нерухомого майна боржника ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) а саме, квартири АДРЕСА_1 , в якій зареєстровані неповнолітні ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 , без отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування

В судовому засіданні 26.05.2025 представник заявника підтримала вимоги заяви.

Інші учасники процесу в судове засідання не зявились, про день, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

Від представника Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради надійшла заява про розгляд заяви без участі представника відділу.

Дослідивши матеріали справи та доводи заяви про встановлення порядку виконання рішення суду, суд приходить до висновку, що подання задоволенню не підлягає з таких підстав.

На примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Притуляка Валерія Миколайовича (далі приватний виконавець) перебуває виконавче провадження №64436332 із виконання виконавчого листа №2-2557/11, виданого 04.09.2015 року Приморським районним судом м. Одеси яким встановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридичні гарантії" заборгованість за кредитним договором №014/0044/74/75493 від 25.05.2007 року у загальному розмірі 1 248 867 грн. 53 коп.

09.02.2021 року приватним виконавцем була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, яка була надіслана сторонам виконавчого провадження рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення 09.02.2021 року, за вих. №642

Також, у день винесення приватним виконавцем постанови про відкриття провадження була винесена постанова про арешт майна боржника, а 23.02.2021 постанова про арешт коштів боржника, якою було накладено арешт на грошові кошти всіх видів валют та банківських металів, що знаходяться на всіх рахунках боржника. Відомості про арешт рухомого та нерухомого майна боржника було внесено до відповідних державних реєстрів

У ході перевірки майнового стану боржника було виявлено наступне. Згідно відповіді МВС про наявність зареєстрованого за боржником транспортного засобу - зареєстрованого рухомого майна за боржником не виявлено. Згідно відповідей ПФУ та ДФС джерела доходів відсутні. Згідно із відповіддю КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради №885-14/260 від 20.04.2021 станом на 31.12.2012 інформація про належне боржнику нерухоме майно відсутня.

За відомостями ГУ Держпродслужби в Одеській обл. вих. 2277/08/22 від 24.03.2021 боржник в уніфікованій системі не значиться.

У ході перевірки майнового боржника також було виявлено квартиру загальною площею 82.5 кв. м., житловою площею 42,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та є іпотечним майном стягувача за виконавчим провадженням згідно із Іпотечним договором від 07.06.2007 року.

Іншого нерухомого майна станом на день звернення виконавця із поданням не виявлено. 12.03.2021 приватним виконавцем було здійснено виїзд за зазначеною адресою та встановлено, що за вказаною адресою боржник не проживає.

Зазначене і було зафіксовано у відповідному акті. 12.11.2021 приватним виконавцем було здійснено повторний виїзд за зазначеною адресою та встановлено, що за вказаною адресою проживає мати боржника, боржник у квартирі не проживає, як і зареєстровані у ній діти.

Зазначене і було зафіксовано у відповідному акті. 17.12.2021 року приватним виконавцем було проведено опис та арешт зазначеного нерухомого майна та винесено відповідну постанову. 10.03.2025 приватним виконавцем було здійснено повторний виїзд за зазначеною адресою та встановлено, що за вказаною адресою боржник не проживає, оскільки на початку війни виїхав на постійне місце проживання за кордон. Зазначене і було зафіксовано у відповідному акті.

Вказані обставини підтверджуються Відповіддю на запит №258304750 від 20.03.2025 13:09 до Державної прикордонної служби України щодо перетину боржником державного кордону згідно із якою боржник покинув Україну 26.02.2022 та назад не повертався.

Приватним виконавцем здійснено повну перевірку майнового стану боржника та за її результатами не виявлено майна та коштів для виконання рішення суду, подальше виконання рішення суду можливо виключно за рахунок звернення стягнення на квартиру загальною площею 82.5 кв. м., житловою площею 42,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що є іпотечним майном стягувача. Разом з цим, в квартирі за вищевказаною адресою з 2015 та 2017 року зареєстровані неповнолітні: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4

Відповідно до частин першої та другої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до положень ч.3 ст.435 ЦПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Аналіз норм статті 435 ЦПК України дає підстави для висновку, що суд може змінити чи встановити спосіб і порядок виконання судового рішення лише у виняткових випадках, за наявності обставин, що ускладнюють його виконання за умови надання достатніх доказів наявності таких обставин.

Поняття «спосіб» і «порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке реалізується у виконавчому провадженні. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, встановленого статтею 16 ЦК України. Під зміною способу виконання рішення суду необхідно розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення у разі неможливості його виконання у раніше встановлений спосіб.

Отже, при вирішенні питання про встановлення нового способу виконання суд повинен з`ясувати обставини, що свідчать про абсолютну неможливість виконання рішення раніше встановленим способом.

Задоволення відповідної заяви є можливим лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають можливість виконання рішення.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі №693/426/17 (провадження № 61-6283св19).

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 18 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності тощо (ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

За змістом пункту 10 частини 3 статті 18 Закону 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом; до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення.

Пункт 1 частини 5 статті 19 Закону 1404-VІІІ передбачає, що боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.

Частиною 8 статті 19 Закону 1404-VIII передбачено, що особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Відповідно до частин 1, 6 статті 48 Закону 1404-VІІІ, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця). Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Статтею 50 Закону 1404-VІІІ передбачено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якій фактично проживає боржник.

Відповідно до абзацу 7 пункту 3 розділу II Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29.06.2016 року № 2831/5, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із копією дозволу органів опіки та піклування або відповідним рішенням суду (в електронній або паперовий формі).

Враховуючи вимоги наведеного вище законодавства, приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, які, зокрема, додаються до заяви на реалізацію арештованого майна. Схожі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 25.11. 2019 року в справі № 718/482/15-ц (провадження № 61-16089св19) від 10.10.2019 року в справі №751/15667/15-ц.

Отже, з наведеного вбачається, що передача на реалізацію нерухомого майна, право власності, на яке або право користування яким мають діти, без дозволу органу опіки та піклування або відповідного рішення суду є неможливою.

Відповідно до вимог ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або інші законні представники не мають права без дозволу органу опіки та піклування, наданого відповідно до закону, вчиняти від імені малолітньої дитини правочини, визначені частиною другою статті 177 Сімейного кодексу України. Інші права дитини на майно та порядок їх захисту встановлюються законами України.

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем (ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства»).

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» визначено: держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо житлових приміщень не допускається. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав, інших прав на нерухоме майно, об`єкт не завершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке належить дитині, а у випадках, визначених законом, - також щодо нерухомого майна, право користування яким належить дитині, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Порядок провадження органами опіки та піклування визначеної законом діяльності, пов`язаної із захистом майнових прав дитини, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч. 10 ст. 177 Сімейного кодексу України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.10.2021 дійшла висновку, що на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання держвиконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу держвиконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій держвиконавця та/або органу опіки та піклування. Зазначене стосується також і дій приватних виконавців. Отже, на думку Великої Палати Верховного Суду державний чи приватний виконавець повинен звернутися за дозволом органу опіки та піклування для реалізації житлової нерухомості, право на користування яким мають діти. У випадку відмови органу опіки та піклування в наданні такого дозволу виконавець, з метою виконання судового рішення та забезпечення дотриманням прав дітей, повинен звернутися до суду.

У відповідності до частини шостої статті 431 ЦПК України суд наділений правом вживати заходи, спрямовані на забезпечення виконання рішення суду, передбачені статтею 150 ЦПК України (іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України).

Відповідно до частин першої - третьої статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочені; або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

З наведеного вбачається, що з метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмови) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти. виконавець може звернутися до суду з заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, яка повинна бути розглянута судом в порядку, встановленому в ст. 435 ЦПУ України.

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду

Також суд враховує висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.02.2023 року справа № 2-537/11, провадження № 61-5415св22.

Приватним виконавцем констатовано, що чинним законодавством України не визначено порядку надання органом опіки та піклування згоди на примусову реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. .

Як вбачається зі змісту пунктів 66-67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою КМУ від 24.09.2008 року № 866, з метою укладення правочинів щодо нерухомого майна, право власності або користування, яким має дитина, до органів опіки та піклування мають звертатися батьки або особи, які їх замінюють, тобто особи, які є власниками майна або законними представниками дитини, у разі якщо остання є власником, й заінтересовані в укладенні правочину.

Однак особливістюпримусової реалізаціїмайна в межах виконавчого провадження з метою забезпечення виконання судового рішення є те, що власник майна не є заінтересованою в його реалізації особою й, відповідно, свою волю не виявляє. Продаж такого майна ініціюється державним або приватним виконавцем через спеціальну установу,при цьому зацікавленою особою виступає стягувач у виконавчому провадженні, а не боржник. Разом зтим,стягувач немає прававчиняти дії,пов`язаніз передачеюмайна боржникана примусовуреалізацію.В своючергу боржник,як зазначалося,не є зацікавленою особою, що має наслідком ухилення його від звернення до органів опіки та піклування за отриманням дозволу на звернення стягнення на нерухоме майне, право власності на яке або право користування яким мають діти. В той же час, чинним законодавством не передбачено механізмів зобов`язання батьків або осіб, які їх замінюють, отримувати такий дозвіл у примусовому порядку.

У постанові від 26.10.2021року усправі №755/12052/19 (провадження№ 14-113цс21)Велика Палата Верховного Суду зазначила, що нав ідміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягненняна конкретно визначене житлове приміщення уконкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне правостягнення боргу (втому числі солідарного) з боржника (його поручителя) навизначену суму зобов`язань, отримання Держвиконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволуабо відмову у наданнізазначеного дозволу держвиконавцю, а також суду випадку звернення уповноваженоїособи щодо дій держвиконавцята/або органу опіки та піклування.

Тобто, на думку Великої Палати Верховного Суду державний чи приватний виконавець повинен звернутися до органу опіки та піклування з метою отримання дозволу на реалізацію житлової нерухомості, право на користування яким мають діти. У випадку відмови органу опіки та піклування виконавець, з метою виконання судового рішення та забезпечення дотриманням прав дітей, повинен звернутися до суду. Оскільки приватний виконавець в силу приписів частини першої, пункту 1 частини другої, пунктів 3, 6, 22 частини третьої статті 18 Закону 1404-VІІІ зобов`язаний та має праві вживати всіх необхідних заходів щодо примусового виконання судового рішення, в тому числі й одержувати всі необхідні дозволи для проведення виконавчих дій, а статтею 435 ЦПК України передбачено право виконавця звертатися до суду із вимогою про зміну способу та порядку виконання рішення суду, суд відхиляє доводи боржника про обрання виконавцем неналежного способу захисту та про відсутність окремої заяви стягувача, як підстави для відмови задоволення цього подання.При цьому дбати про дітей таїх інтереси мають насамперед батьки, а держава охороняє інтереси дітей привчиненні саме батьками дій,я кі можуть нашкодити інтересам дітей. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 453/1637/21 (провадження № 61-7418св22).

З наведеноговбачається,що зметою усуненняобставин,які роблятьнеможливим виконання рішеннясуду,а самевідсутності дозволу(відмові)органу опікита піклування на реалізацію нерухомогомайна,право власностіабо правокористування якиммають діти, виконавець маєправо звернутисядо судуіз заявою(поданням)про зверненнястягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, яка повинна бути розглянута судом в порядку, встановленому в статті 435 ЦПК України.

Згідно з ч. ч. 1, 3ст.435 ЦПК Україниза заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем.

Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, що встановленогостаттею 16 ЦК України. Під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений.

Закон чітко не визначаєщо саме є зміною способу або порядку виконання судового рішення і яким чином такі дії суду мають співвідноситись із положеннями ст. 16 ЦК України, якими визначено способи захисту порушеного права позивача. Дану правову позицію висловив Верховний Суд в постанові від 25 листопада 2015 року (справа № 6-1829цс15).

Отже під зміною способу і порядку виконання рішення суду розуміється прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленими. При цьому суд за наявності обґрунтованих підстав та належних доказів, може змінити спосіб та порядок виконання рішення суду , або ж відмовити по даному питанню, не змінюючи при цьому його змісту.

Суду не надані належні та допустимі докази, що приватний виконавець звернувся до Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради зі зверненням щодо надання дозволу на реалізацію нерухомого житлового майна, право на користування яким мають неповнолітні та отримав відмову.

Враховуючи зазначене, звернення до суду з поданням про встановлення порядку виконання рішення Приморського районного суду м. Одеса справа №2-2557/11, провадження №2/522/9840/15 від 17.02.2015, що набрало законної сили 12.08.2015, шляхом надання дозволу на примусову реалізацію (продаж) на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження нерухомого майна боржника ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) а саме, квартири АДРЕСА_1 , в якій зареєстровані неповнолітні ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 , без отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування є передчасним, тому у задоволенні зазначених вимог необхідно відмовити.

Керуючись ст.435 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання приватного виконавця Притуляка Валерія Миколайовича, Боржник ОСОБА_1 , Стягувач Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридичні гарантії», Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування про встановлення порядку виконання судового рішення відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом пятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Повний текст ухвали складено 02.06.2025.

Суддя Р. Д. Абухін 27.05.2025