Провадження № 2/359/211/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 чер вня 2025 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі :

головуючої судді Яковлєвої Л.В.,

при секретарях Бокей А.В.,

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міжнародного міжвідомчого багатопрофільного центру підготовки підрозділів «Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України» про поновлення на роботі і оплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

встановив :

22 листопада 2023 року ОСОБА_1 подала в Бориспільський міськрайонний суд Київської області позов до Міжнародного міжвідомчого багатопрофільного центру підготовки підрозділів «Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України» (далі по тексту Міжнародний центр або ВЧ НОМЕР_1 Національної гвардії України), уточнивши який 04 квітня 2024 року, просила суд скасувати підпункт 14.4 пункт 14 наказу начальника Міжнародного центру Національної гвардії України (по стройовій частині) від 19 жовтня 2023 року за № 255 в частині щодо звільнення ОСОБА_1 з посади інструктора секції розробки стандартів навчального відділу стандартизації, оцінки та методології Навчального центру підготовки підрозділів у зв`язку зі скороченням штату працівників та відмовою від переведення на іншу роботу; поновити позивача на вказаній посаді; стягнути з Міжнародного міжвідомчого багатопрофільного центру підготовки підрозділів «Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі.

Вимоги обгрунтовано тим, що наказом Міжнародного центру Національної гвардії України № 68 по стройовій частині від 23 березня 2020 року ОСОБА_1 була призначена на посаду інструктора секції розробки стандартів навчального відділу стандартизації, оцінки та методології Навчального центру підготовки підрозділів. 11 жовтня 2023 року позивач отримала попередження за № 70-1379 датоване 09 жовтня 2023 року про наступне звільнення у зв`язку з організаційно штатними заходами та скороченням посад працівників. У даному попереджені було вказано, що : проводиться скорочення посад працівників, в тому числі і посади, яка зберігається за позивачем на час проходження військової служби; на підставі ст. 49-2 КЗпП України було попереджено ОСОБА_1 про майбутнє звільнення із займаної посади за пунктом 1 ст. 40 КЗпП України; вказано про відсутність будь яких вільних посад, які відповідають професії та кваліфікації позивача. Оскаржуваним наказом відповідача від 19 жовтня 2023 року за № 255 ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади.

Дане звільнення ОСОБА_1 вважає незаконним, оскільки попередження за № 70-1379 від 09 жовтня 2023 року про наступне звільнення у зв`язку з організаційно штатними заходами та скороченням посад працівників позивач отримала лише 11 жовтня 2023 року та вона не проходила і не проходить військову службу.

Звернула також увагу на те, що в попередженні про звільнення було зазначено про відсутність будь яких вільних посад, які відповідають професії та кваліфікації ОСОБА_1 , а в оскаржуваному наказі про звільнення вказано, як підставу для звільнення - п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з скороченням штату працівників та відмовою від переведення на іншу роботу. Позивач вважає, що така різниця в формулюванні в попередженні та в наказі начальника Міжнародного центру про її звільнення свідчить про упередженість у їх діях та небажанні запропонувати ОСОБА_1 , відповідно вимог ст. 49-2 КЗпП України, іншу посаду в Міжнародному центрі.

Ухвалою суду від 08 грудня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом і повідомленням сторін. Крім того, сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій.

23 січня 2024 року відповідач подав відзив на позов, яким просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Позивача звільнено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Наказом командувача Національної гвардії України за №781 дск від 27 вересня 2023 року «Про затвердження штату Міжнародного центру» було введено новий штатний розпис, на підставі якого реорганізовано структуру Міжнародного центру. Процедура впровадження нового штатного розпису за своєю правовою природою є тотожною до правового означення «реорганізація», яке супроводжується наявністю відповід-них юридичних наслідків. ОСОБА_1 обіймала посаду, яку в новому штатному розписі не було передбачено та за її освітньо-кваліфікаційним рівнем не було вільних посад, які б можна було запропонувати позивачу. Саме про це і була повідомлена ОСОБА_1 у попередженні про наступне звільнення.

Твердження позивача про порушення відповідачем при її звільненні приписів п. 6 ч. 1 ст. 41 КЗпП України: «про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 10 календарних днів» вважає безпідставними, оскільки відповідно ч. 4 ст. 49-2 КЗпП України «вимоги 1-3 цієї статті не застосовуються до домашніх працівників, до праців-ників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період, а також у зв`язку з неможливіс-тю забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищен-ням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій». Відтак, у відповідача був відсутній обовязок попередити ОСОБА_1 про наступне звільнення за 10 календарних днів до дати вивільнення.

При звільненні позивача не було допущено порушення норм КЗпП України, а тому відсутні підстави для поновлення ОСОБА_1 на посаді та виплати їй середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

Належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання позивач та представник відповідача до суду не з`явились, про причини неявки не повідомили. Разом з тим ОСОБА_1 подала до суду заяву, якою розгляд справи просила здійснити у її відсутність.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_2 повідомив, що як в період звільнення позивача, так і наразі, працює начальником відділу кадрів Міжнародного центру. На момент звільнення позивач обіймала цивільну посаду. У вересні 2023 року у відповідача було затверджено зміни до штатного розпису по індексу №1, тобто формувались нові штати на період дії воєнного стану на території України. 09 жовтня 2023 року в таємному відділі було підписано повідомлення про наступне вивільнення працівників у зв`язку з затвердженням нового штатного розпису. ОСОБА_1 набрали, в тому числі свідок, і повідомили про це по мобільному засобу зв`язку та попросили прийти отримати повідомлення особисто. Позивач прибула у відділ кадрів 11 жовтня 2023 року та особисто отримала вказане повідомлення і розписалась за його отримання. Свідок також повідомив, що на момент звільнення позивача, були наявні інші вільні посади, які не відповідали її кваліфікації, а тому не були запропо-новані ОСОБА_1 . ОСОБА_2 також зазначив, що вважав відсутніми підстави для повідомлення позивача за 2 місяці чи 10 днів до звільнення про наступне вивільнення, зважаючи на приписи ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України.

Суд, заслухавши пояснення сторін, надані в попередніх засіданнях, допитавши свідка ОСОБА_2 , повно та всебічно дослідивши матеріали справи з наявними в ній доказами, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши її у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст. 12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 24 березня 2020 року працювала в в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України, Міжнародний міжвідомчий багатопрофільний центр підготов-ки підрозділів та обіймала посаду інструктора секції розробки стандартів навчального відділу стандартизації, оцінки та методології навчального центру підготовки підрозділів.

Наведене визнається сторонами у справі та додатково підтверджується записами в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_2 заведеної 24 березня 2020 року.

11 жовтня 2023 оку ОСОБА_1 під підпис отримала попередження про наступне звільнення у зв`язку з організаційно штатними заходами та скороченням посад працівників за № 70-1379 від 09 жовтня 2023 року, у якому було зазначено : «Головним управлінням Національної гвардії України сплановано проведення організаційно штатних заходів у ІНФОРМАЦІЯ_1 в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії, під час яких буде проведено скорочення посад працівників, в тому числі і посад, яка зберігається за вами на час проходження військової служби. Відповідно ст. 49-2 КЗпП про майбутнє звільнення із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Також повідомляємо, що при внесенні змін до штату у Міжнародному центрі будуть відсутні будь які інші цивільні посади, які відповідають вашій професії та кваліфікації..».

Пунктом 14.4 наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 № 255 від 19 жовтня 2023 року, позивача було звільнено з посади інструктора секції розробки стандартів навчального відділу стандартизації, оцінки та методології Навчального центру підготовки підрозділів у зв`язку зі скороченням штату працівників та відмовою від переведення на іншу роботу 19 жовтня 2023 року на підставі п. 1 ст.40 КЗпП України.

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, що визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Зважаючи на вказане, наведені вище обставини не підлягають доказуванню, оскільки визнаються і не заперечуються сторонами у справі.

За змістом п. 6 ч. 1 ст. 5-1 КЗпП України та ст. 43 Конституції України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У зв`язку з цим судом встановлено, що про своє звільнення позивач дізналась 19 жовтня 2023 року. Докази протилежного у справі відсутні та про них не повідомили сторони. З даним позовом ОСОБА_1 звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області 17 листопада 2023 року шляхом направлення кореспонденції засобами АТ Укрпошта (лист № 896).

Наведене, в свою чергу, свідчить про те, що позивач не порушила вимоги ч. 1 ст. 233 КЗпП України та вчасно звернулась до суду з даним позовом.

Підставами припинення трудового договору, відповідно п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, серед іншого, є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за статтями 40, 41 даного Кодексу.

У пункті 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України зазначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно ч. 1 ст. 32 та ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 статті 40, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, Міжнародний міжвідомчий багатопрофільний центр підготовки підрозділів (в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України) є юридичною особою, ідентифікаційний код НОМЕР_3 , місцезнаходження : АДРЕСА_1 .

Згідно ч. 1 ст. 62 ГК України підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Частиною 3 ст. 64 ГК України зазначено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Листом Міністерства праці та соціальної політики України «Щодо штатного розпису» за № 162/06/187-07 від 27 червня 2007 року зазначено, що штатний розпис - це документ, який встановлює для даного підприємства, установи, організації структуру, штати та посадові оклади працівників. У штатному розписі містяться назви посад, чисельність персоналу і оклади по кожній посаді. Прийняття, затвердження керівником підприємства штатного розпису проводиться шляхом видання спеціального локального нормативного акта (наказу), що визначатиме кількість працівників кожної професії з розподілом штатних одиниць за структурними підрозділами підприємства.

Встановлено, що наказом Національної гвардії України за № 781 дск від 27 вересня 2023 року було затверджено новий штат № Міжнародного міжвідомчого багатопрофільного центру підготовки підрозділів (в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України) за № 05/0623, у зв`язку з чим відмінено дію штату № 05/0219, затвердженого наказом командувача Національної гвардії України за № 602 дск від 13 листопада 2019 року.

Також цим наказом надано вказівки начальнику Міжнародного міжвідомчого багато-профільного центру підготовки підрозділів : оголосити штат протягом 2-х місяців з дати отримання цього наказу; утримувати чисельність особового складу за штатом воєнного часу за індексом 01 до закінчення дії правового режиму воєнного стану.

Наказом начальника Міжнародного центру Національної гвардії України за № 254 від 19 жовтня 2023 року з цієї дати введено в дію, індекс ІНФОРМАЦІЯ_3 (в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України) за № 05/0623.

Матеріали справи не містять доказів доведення до відома працівників підприємства, в тому числі позивача, інформації чи нового штатного розпису. Разом з тим, ОСОБА_1 і не наводила аргументів, як на підставу позовних вимог, щодо недоведення їй до відома вказаної інформації та не зазначала про необізнаність щодо штатно організаційних змін в Міжнародному центрі, чи щодо фактичного не проведення організаційно штатних заходів у відповідача.

В свою чергу, з витягу з штату № 05/0623, затвердженого наказом командувача Національної гвардії України від 27 вересня 2023 року за № 781 дск вбачається, що штатні зміни на підприємстві відбулись, у зв`язку з чим посада, яку обіймала ОСОБА_1 , була скорочена та виключена зі штатного розпису.

Більш того, про введення нового штату та, через це, проведення організаційно - штатних заходів на підприємстві ,позивач була повідомлена роботодавцем навіть у спосіб вручення 11 жовтня 2023 року повідомлення про наступне вивільнення, що ОСОБА_1 не заперечується.

Частиною 1 та п. 3 ч. 2 ст. 42 КЗпП України визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктив-ністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

Згідно ч. 1- 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповід-ною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлашто-вується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до ст. 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, повідомляє державну службу зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Разом з тим, за змістом ч. 4 ст. 49-2 КЗпП України вимоги ч. 1-3 цієї статті не застосовуються до домашніх працівників, до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період, а також у зв`язку з неможливістю забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій.

На підставі досліджених вище доказів та показів допитаного в судовому засіданні в якості свідка начальника відділу кадрів ОСОБА_2 судом встановлено, що зміни в штатному розписі відповідача відбулись та були зумовлені мобілізацією на час особливого періоду, а саме через введення на території держави Україна воєнного стану.

Наведене, в свою чергу, свідчить про наявність законних передумов для невиконання Міжнародним центром на підставі ч. 4 ст. 49-2 КЗпП України приписів ч. 1-3 цієї ж статті щодо строків попередження працівника про майбутнє вивільнення та надання пропозицій по наявним вакантним посадам.

В свою чергу, суд вважає безпідставними посилання позивача щодо невиконання робото-давцем вимог ч. 6, 7 ст. 49-2 КЗпП України, оскільки правовою підставою її звільнення в наказі від 19 жовтня 2023 року за № 255 вказано п. 1 ст. 40 КЗпП України (зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілю-вання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників), що відповідає фактичним обставинам справи, а не п. 6 ч. 1 ст. 41 КЗпП України (неможли-вість забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів вироб-ництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій).

Твердження позивача про упереджене до неї ставлення зі сторони Міжнародного центру, яке виявилось у відсутності пропозицій при звільненні щодо наявних вакантних посад, які ОСОБА_1 мала б можливість обрати, суд оцінює критично, оскільки наведене не підтверджено жодними доказами у справі.

Підсумовуючи наведене, суд приходить переконання, що звільнення позивача здійснене на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, за особливостями, наведеними у ч. 4 ст. 49-2 КЗпП України, без порушень норм КЗпП України та підстави для задоволення позову ОСОБА_1 в частині скасування п. 14.4 наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 19 жовтня 2023 року за № 255 та поновлення позивача на посаді, відсутні.

Позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про скасування наказу роботодавця та поновлення на роботі, а тому, зважаючи на відмову суду у задоволені цих вимог, відсутні і підстави для стягнення середнього заробітку на користь ОСОБА_1 ..

Згідно ч. 1 ст. 133 та ч. 1, п.2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі, суд не вбачає підстав для вирішення питання про стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат.

Враховуючи наведене та керуючись вимогами ст. 10-13, 76-82, 133, 141, 223, 258=259, 261-263, 353-354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Міжнародного міжвідомчого багатопрофільного центру підготовки підрозділів «Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України» про поновлення на роботі і оплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга Київському апеляційному суду через Бориспільський міськрайонний суд протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 04 червня 2025 року.

Суддя Л.В. Яковлєва