ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 червня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/15566/24

Головуючий у першій інстанції Маринченко О. А.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1069/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила розірвати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_2 , зареєстрований 25 червня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис № 807.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 25 червня 2011 року сторони уклали шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 . ОСОБА_1 зазначала, що подружні відносини припинено через різницю характерів, відсутність між сторонами взаєморозуміння і довіри. Подальше спільне життя і збереження шлюбу вважала неможливим.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 квітня 2025 року позов задоволено повністю. Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 25 червня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис № 807.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, ухваленим при неповному з`ясуванні обставин справи, просив його скасувати та закрити провадження.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що в ході судового розгляду скаржник повідомляв про те, що подружжя з 2023 року постійно перебуває разом з дитиною на території Республіки Польща. Проте суд першої інстанції проігнорував визначення територіальної юрисдикції (підсутність) розгляду цієї справи. ОСОБА_2 вважав, що суд помилково розглянув справу по суті, ухваливши рішення, замість залишення позову про розірвання шлюбу без розгляду.

18 травня 2025 року ОСОБА_1 скерувала на електронну адресу апеляційного суду заяву, в якій повідомила, що категорично не підтримує відновлення шлюбних відносин з ОСОБА_2 та наполягає на остаточному розірванні шлюбу. Зазначила, що спільне проживання з відповідачем припинено майже рік тому, сімейне життя повністю втратило сенс, будь-який зв`язок між сторонами відсутній, спільного побуту та взаєморозуміння більше не існує. Просила взяти до уваги її чітку та однозначну позицію щодо розірвання шлюбу та залишити рішення суду першої інстанції без змін, підтвердивши розірвання шлюбу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що примирення між позивачкою та відповідачем не відбулося, тому подальше збереження шлюбу між сторонами суперечитиме інтересам позивачки.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

У справі встановлено, що 25 червня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено шлюб (а.с. 5).

У цьому шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася неповнолітня ОСОБА_3 , (а.с. 14).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

За змістом ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя.

Статтею 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з положеннями ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя.

Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства (ст. 111 Кодексу).

За приписами ст. 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Положеннями ст. 112 СК України та роз`ясненнями п. 10 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 визначено, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суд повинен повно та всебічно з`ясувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати інші обставини життя подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила наступне.

За відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління Державної міграційної служби України в Чернігівської області з 26 липня 2011 року ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 19), а з 22 лютого 2022 року ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 20), що територіально відноситься до Деснянського районного суду м. Чернігова.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 листопада 2024 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 21).

Згідно з ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них (ч. 2 ст. 28 ЦПК України).

Колегія суддів відхиляє, як необґрунтовані, доводи апеляційної скарги про те, що з 2023 року сторони працюють та постійно проживають разом з дитиною в Республіці Польща, оскільки доказів на підтвердження вказаних обставин суду надано не було, а за змістом ст. 81 ЦПК України доказування (а отже і рішення суду) не може ґрунтуватися на пропущеннях.

Аргументи щодо постійного проживання сторін за кордоном і необхідність закриття провадження у справі скаржником вже висловлювались в ході оскарження ним ухвали про зупинення провадження у цій справі і були предметом розгляду суду апеляційної інстанції.

Зокрема, у січні 2025 року ОСОБА_2 звернувся із апеляційною скаргою на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 грудня 2024 року, якою сторонам надано строк для примирення терміном один місяць, та просив закрити провадження. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 03 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 грудня 2024 року без змін. Апеляційний суд зазначив, відхиляючи доводи ОСОБА_2 , що з усіх наявних у справ процесуальних документів, в тому числі складених представником відповідача, не випливає що сторони працюють та постійно проживають разом з дитиною на території Республіки Польща: згідно з ними сторони і зареєстровані, і перебувають у м. Чернігові (а.с. 56-57).

Нових доказів місця знаходження сторін за кордоном після наведеного ухваленого судового рішення матеріали справи не містять.

Заявивши вимоги про розірвання шлюбу ОСОБА_1 зазначала, що шлюбні та сімейні відносини з відповідачем припинено, подальше спільне життя і збереження шлюбу є неможливим.

Відповідач, заперечуючи проти розірвання шлюбу, належних доказів на спростування наведених в позовній заяві обставин не надав ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Як свідчать матеріали справи, позов про розірвання шлюбу скеровано до суду у листопаді 2024 року, ухвалою суду першої інстанції від 24 грудня 2024 року сторонам надавався строк для примирення терміном один місяць, скарга заявника вирішується в суді апеляційної інстанції у червні 2025 року, позивачка від заявлених вимог не відмовилася, продовжує наполягати на остаточному розірванні шлюбу, тобто сторони мали достатньо часу для відновлення сімейних стосунків, чого не відбулося.

Заперечення ОСОБА_2 проти розірвання шлюбу не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки приписи сімейного законодавства не передбачають можливості примушення жінки або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу являється їх основою.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач не навів мотивів, які б свідчили про неправильність висновку суду щодо наявності підстав для розірвання шлюбу, зокрема доказів, які б свідчили про хибність висновку щодо неможливості збереження родини.

Установивши, що позивачка не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини із ОСОБА_2 , які фактично припинилися і носять формальний характер, суд першої інстанції, урахувавши конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд доходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 квітня 2025 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова