Справа № 339/308/24
Провадження № 22-ц/4808/717/25
Головуючий у 1 інстанції Головенко О. С.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Баркова В. М.,

суддів: Василишин Л. В.,

Максюти І.О.,

секретар: Шемрай Н. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Дуткевич Михайло Васильович на рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 12 березня 2025 року, в складі судді Головенко О. С., ухвалене в м. Болехів Івано-Франківської області у справі за позовом ОСОБА_1 до Болехівської міської ради про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Болехівської міської ради про визнання права власності.

Позов обґрунтовано тим, що позивачу, як члену селянської спілки ім. Т. Шевченка, загальними зборами пайовиків спілки, 02 грудня 2001 року передано, в якості майнового паю, прибудову до будинку тваринника, вартістю 500 грн. Згідно акту прийому-передачі, накладної № 272 від 05 грудня 2001 року позивач отримав вказану прибудову. В даний час це майно перебуває у його володінні та користуванні, спір між колишніми членами селянської спілки ім. Шевченка та іншими особами відсутній. 12 лютого 2000 року селянська спілка ім. Шевченка ліквідована.

Вказане майно йому передано у відповідності до Указів Президента України від 03 грудня 1999 року № 1529/99 "Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектору економіки", від 29 січня 2001 року за № 62/2001 «Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки», Постанови КМ України від 28 лютого 2001 року за №177 «Про врегулювання питань забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки» та Наказу Мінагрополітики України від 14 березня 2001 року за № 62 «Про затвердження Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств».

Посилаючись на те, що йому передано прибудову до будинку тваринника, як майновий пай, та у зв`язку з неможливістю зареєструвати це право у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, просить визнати за ним право власності на майновий пай на вищезгадану прибудову, яка розташована на вул. Шевченка у с. Гузієві Калуського р-н., Івано-Франківської області.

Рішенням Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 12 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не дотримано встановленого законом порядку реєстрації майнових паїв та порядку набуття права власності на нерухоме майно, яке виділене власниками майнових паїв, оскільки він у встановленому законом порядку не надав доказів на підтвердження факту звернення ним до органу місцевого самоврядування щодо отримання свідоцтва та у випадку відмови не оскаржив її в суді. Крім того, обраний позивачем спосіб захисту у даній справі не є належним, бо суперечить вимогам закону щодо підстав набуття права власності, а тому не дозволяє ефективно захистити його майнові права та є підставою для відмови у позові.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дуткевич М. В. посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування скарги посилається на те, що суд ухвалюючи оскаржуване рішення не звернув увагу на те, що статтею 8 ЦК України, визначено, що у разі, коли неможливо використати аналогію закону для врегулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства.

Таким чином, у передбачений законом спосіб отримати в даний час свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства неможливо. Саме ця обставина була підставою звернення до суду по захисту свого права.

Також звертає увагу на те, що суд не виклав у своєму рішенні показання свідка-голови селянської спілки ім. Т. Шевченка Я. Гафина, який підтвердив законність передачі мені як члену колгоспу, а після реорганізації селянської спілки ім. Т. Шевченка майнового паю у вигляді прибудови до будинку тваринника. Апелянт також надавав пояснення, що іншого шляху визнати за ним права власності на майновий пай, як через суд немає можливості. За таких обставин рішення підлягає скасуванню.

Відзив на апеляційну скаргу не подано. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Представник Болехівської міської ради в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 адвоката Дуткевича М. В., який просив скаргу задовольнити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає,що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачу згідно виписки із протоколу загальних зборів пайовиків с/спілки ім. Шевченка від 02 грудня 2001 року вирішено видати майновий пай прибудову до будинку тваринника вартістю 500 грн (а.с. 5).

З акту прийому-передачі від 05 грудня 2001 року вбачається, що комісія передала, а ОСОБА_1 прийняв прибудову до будинку тваринника вартістю 500 грн (а.с. 6).

В накладній № 272 від 05 грудня 2001 року зазначено про те, що ОСОБА_1 в рахунок майнового паю відпущено прибудову до будинку тваринника, вартістю 500 грн (а.с. 7).

З технічного паспорта та висновку про технічний стан будинку, господарських будівель та споруд вбачається, що вказаний об`єкт складається зі складу (прибудова до тваринника) (а.с. 8-10).

Рішенням від 07 березня 2025 року №77677418 позивачу відмовлено у проведенні реєстраційних дій, оскільки не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви, а саме не додано документи для державної реєстрації згідно п. 51 Постанови 1127 від 25 грудня 2015 року (а.с. 102, 110).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

У справі, що розглядається, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Болехівської міської ради про визнання права власності на майновий пай колективного сільськогосподарського підприємства.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції, взяв до уваги заяву відповідача про визнання позовних вимог та дійшов висновку про відсутність спору між сторонами, не зазначаючи при цьому належного відповідача у справі.

Із вказаними висновками погодитись не можна, виходячи із наступного.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою позивача.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом.

Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Тож неналежний відповідач це особа, визначена позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 вересня 2024 року у справі № 990/220/24 (провадження № 11-188заі24).

Так, відмовляючи у задоволенні позову, суд посилався на неналежного відповідача у даній справі. Водночас, у порушення вищенаведених норм закону, зокрема вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України, не роз`яснив належним чином позивачу його права, зокрема щодо заміни неналежного відповідача належним, та не вирішив цього питання в порядку, передбаченому статтею 51 ЦПК України, та ухвалюючи рішення з підстав звернення із позовом до неналежного відповідача, не встановив належного відповідача та не роз`яснив позивачу до кого йому необхідно заявляти свої позовні вимоги.

У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 зазначено, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням потрібного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 310/7483/18 (провадження № 61-15183св19) зазначено, що «у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 березня 2020 року в справі № 125/1545/16-ц (провадження № 61-20164св19) вказано, що «до виділення на зазначені майнові сертифікати у передбаченому законом порядку конкретного майна усі вони є лише співвласниками майнових паїв, а не співвласниками майна, а тому і положеннястатті 362 ЦК Українина них не поширюються. Вирішуючи спір, суди, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, дійшли правильного висновку про відмову у позові, оскільки до виділення на майновий сертифікат у передбаченому законом порядку конкретного майна його власник є лише власником майнового паю. Право на майновий пай виникає у члена КСП, засвідчується відповідним документом - майновим сертифікатом і не пов`язується з конкретним майном до його виділення в натурі.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 292/1170/17 (провадження № 61-17967св19) вказано, що «оскільки майно колективних сільськогосподарських підприємств належить на праві спільної часткової власності його членам, а тому його співвласники здійснюють свої права за спільною згодою і жоден зі співвласників самостійно або за згодою декількох власників не вправі вирішувати долю спільного майна без згоди всіх співвласників, рішення щодо виділення в натурі частки з майна повинно прийматися на загальних зборах співвласників одностайно.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 08 квітня 2019 року у справі № 132/2483/16-ц (провадження № 61-4128св19), де вказано, що вирішуючи справу, суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому, що власники спільної часткової власності здійснюють свої права за спільною згодою і жоден зі співвласників самостійно або за згодою декількох власників не вправі вирішувати долю спільного майна без згоди всіх співвласників. Така згода співвласників майна має бути отримана від всіх співвласників. Рішення щодо виділення в натурі частки з майна має прийматися на загальних зборах співвласників одностайно».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року у справі № 133/2267/18 (провадження № 61-20137св19) вказано, що «підставою для виділення майнових паїв у натурі чи отримання їх вартості окремими особами є заяви власників майнових паїв про виділення їхнього майна в натурі. Такі заяви розглядають збори співвласників майнових паїв, які приймають відповідні рішення, що оформляються протоколом зборів співвласників.

При цьому суд зазначає, що до виділення майна в натурі особі на наявні у нього свідоцтва про право власності на пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) у передбаченому законом порядку конкретного майна він та інші члени колективного сільськогосподарського підприємства є співвласниками майнових паїв.

Отже, питання щодо виділення майнового паю в натурі, способу такого виділення, визначення конкретного майна, яке передається власнику майнового паю, відноситься до виключної компетенції зборів співвласників.

Апеляційним судом встановлено, що Селянська спілка ім. Т. Шевченка с. Гузіїв Болехівської міської ради Івано-Франківської області, була реформована у СТзОВ ім. Т. Шевченка, с. Гузіїв Болехівської міської ради Івано-Франківської області, відповідно до рішення загальних зборів пайовиків селянської спілки ім. Т. Шевченка від 13 лютого 2000 року, протокол № 2. Новостворене товариство було зареєстроване 23 березня 2000 року (а.с. 10).

Згідно з рішенням засновників СТзОВ ім. АДРЕСА_1 , було ліквідовано, у зв`язку з визнанням його банкрутом на підставі рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16 вересня 2008 року.

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань засновниками (учасниками) ліквідованого СТзОВ ім. Т. Шевченка (03753094) були: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

На підставі вищенаведених норм та доказів у справі, суд апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції в частині відсутності спору між позивачем та Болехівською міською радою, оскільки остання не є належним відповідачем у даному спорі, адже юридично зацікавленими особами щодо визначення власності на частину майна колишнього КСП є інші співвласники та/або підприємство-правонаступник. В свою чергу, у спірних правовідносинах позивач матеріально-правових вимог до співвласників не пред`являв.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов у цілому правильних висновків про відмову в задоволенні позову, проте неправильно застосував приписи статей 12, 51 ЦПК України, вказавши на Болехівську міську раду, як наненалежного відповідача, не встановивши при цьому належного відповідача.

За наведених обставин, рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 374, 367, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дуткевич Михайло Васильович задовольнити частково.

Рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 12 березня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 червня 2025 року.

Судді В. М. Барков

Л. В. Василишин

І. О. Максюта