ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Кругман А. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пашніної А. В. на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2024 року у цивільній справ за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_2 через свого представника звернулася до суду з вказаною позовною заявою. В обґрунтування посилалася на те, що після смерті чоловіка та сина ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Відповідно до вказаного свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 є власником 35/200 частин житлового будинку житловою площею 165.1 м. кв., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

На сьогоднішній день власником 35/200 частин вказаного житлового будинку є позивач на підставі свідоцтво про право на спадщину, власником 35/100 частин будинку є донька позивача - ОСОБА_3 на підставі договору дарування.

У зазначеному житловому будинку проживає ОСОБА_1 , яка з 05.06.2014 року по 29.11.2023 року перебувала в шлюбі з померлим сином позивача ОСОБА_3 та почала проживати там під час шлюбу та залишилась мешкати після смерті ОСОБА_3 .

Згідно довідки № 5340 від 25.06.2024 року про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку осіб, яка видана Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР, за адресою АДРЕСА_1 зареєстрований лише померлий син позивача.

Відповідач не сплачує комунальні послуги за будинок, перешкоджає позивачу у користуванні її власністю, вчиняє конфлікти.

Просила суд усунути перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 без надання іншого житла, а також стягнути з неї судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житла. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 211,20 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що звернулась із позовом до ОСОБА_2 , в якому вона просить суд визнати недійсним заповіт від 29.08.2016 року, укладений ОСОБА_3 ..

Вважає, заповіт не дійсним, оскільки він не міг бути підписаний ОСОБА_3

29.08.2016 року, тому що він перебував у цей день разом з відповідачкою поза межами Дніпропетровської області.

Крім того, зазначений вище позов перебуває у Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська (справа №201/11063/24) та 15 жовтня 2024 року було відкрито провадження у справі.

Тому, відповідач є спадкоємицею першої черги померлого ОСОБА_3 , враховуючи викладене представником відповідача 06.11.2024 року було подано клопотання про зупинення провадження у цій справі до розгляду справи №201/11063/24, оскільки рішення в останній є преюдиційно важливим, а розгляд цієї справи є об`єктивно неможливим до розгляду і вирішення справи №201/11063/24, оскільки у випадку визнання Заповіту недійсним та отримання ОСОБА_1 частки у праві власності на будинок, позовні вимоги позивача у цій справі будуть повністю безпідставними.

Судом взагалі не було розглянуто вищезазначене клопотання, оскільки у ЄДРСР відсутні будь-які ухвали по справі щодо розгляду клопотання про зупинення провадження у справі, що у свою чергу є безумовним грубим порушенням процесуального права.

Також, апелянт зазначає, що повністю не погоджується з доводами позивачки, які були встановленні судом, щодо того, що відповідач постійно чинить перешкоди у користуванні будинком.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Зазначає, що апелянт не надала жодного доказу як у суді першої інстанції так і до апеляційної скарги, які б підтверджували її позицію щодо законного проживання у вказаному будинку, який належить позивачу та її донці.

Щодо доводів апелянта про те, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права щодо не розгляду клопотання апелянта про зупинення провадження по даній справі у зв`язку з розглядом справи № 201/11063/24. Так судом першої інстанції протокольною ухвалою від 07.11.2024 року, занесеною до протоколу (журналу) судового засідання було відмовлено у задоволенні вказаного клопотання під час судового засідання про справі, оскільки відповідач та її представник без поважних причин не з`явились до судового засідання, хоча знали про дату та час судових засідань по справі.

Про час та місце розгляду справи представники сторін повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про отримання документів в електронному суду сторонам (а.с.126 зв.). В судове засідання, проведене в режимі відеоконференції,з`явилися ОСОБА_1 та її представник- адвокат Пашніна А. В., ОСОБА_2 та її представник-адвокат Каряка В.І..

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.06.2014 року по дату смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_1 та мешкали у будинку АДРЕСА_1 , який належав на праві власності ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 - син позивача, помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 30.11.2023 року.

Після смерті чоловіка відповідач залишилась мешкати у будинку АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік позивача ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 30.12.2023 року. Після смерті чоловіка ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом №1086 від 12.08.2024 року, видане приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прокоф`євою О.Ю..

Відповідно до вказаного свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 є власником 35/200 частин житлового будинку житловою площею 165,1 м. кв., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

На сьогоднішній день власником 35/200 частин вказаного житлового будинку є позивач на підставі свідоцтво про право на спадщину, власником 35/100 частин будинку є донька позивача - ОСОБА_3 , на підставі нотаріально посвідченого договору дарування НОМЕР_3 від 08.06.2006 року.

Згідно довідки № 5340 від 25.06.2024 року про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку осіб, яка видана Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР, за адресою АДРЕСА_1 зареєстрований лише померлий син позивача- ОСОБА_5 .

Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.05.2024 року по справі № 201/4032/24 відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що безпідставне користування ОСОБА_1 вищезазначеним житловим приміщенням позбавляє позивача можливості вільно володіти та розпоряджатися своїм майном.

Проте такий висновок не в повній мірі відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України).

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування і розпорядженнясвоїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, зокрема житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом перешкод у користуванні власником своєю власністю. (постанови Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 388/700/16-ц, провадження № 61-35950св18, від 25 березня 2021 року у справі № 738/1054/19, провадження № 61-9422св20, від 24 травня 2023 року у справі № 752/27110/21, провадження № 61-358св23).

Разом із тим, статтею 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети.

Такий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 337/611/19, від 18 лютого 2021 року у справі № 635/7084/16-ц, від 10 березня 2021 року у справі № 686/26093/19-ц, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло згідно з статтею 8 Конвенції, щодо пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ 33 Справи у спорах, щодо виселення та вселення не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх. Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Важливе юридичне значення для правильного вирішення спору у цій справі має факт дослідження обставини того, чи мають відповідачі інше житло для проживання, оскільки відповідачі проживають у спірному житловому будинку понад 20 років. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 з 2014 року проживала разом із своїм чоловіком ОСОБА_5 в буд. АДРЕСА_1 , який належав останньому на праві власності до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 та продовжує проживати на теперішній час.

Таким чином ОСОБА_4 вселилася в спірне житло на законних підставах як дружина власника житла та проживала в зазначеному будинку протягом майже 10 років та продовжує проживати після смерті свого чоловіка.

ОСОБА_5 склав заповіт на 35/200 частки буд. АДРЕСА_1 на ім`я свого батька- ОСОБА_6 ,який прийняв спадщину після смерті сина .

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадкоємцем після його смерті була його дружина ОСОБА_2 , яка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом №1086 від 12.08.2024 року на 35/200 частин житлового будинку житловою площею 165,1 м. кв., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . В зазначеному будинку вона не проживала.

В спірному будинку значиться зареєстрованим з 15.07.2003 року ОСОБА_5 , що підтверджується інформацією відділу формувань та ведення реєстру територіальної громади Дніпровської міської ради.

ОСОБА_2 проживає в АДРЕСА_2 , яка належить їй на праві власності, що підтверджується витягом із реєстру Дніпровської територіальної громади та інформацією із Реєстру речових прав та зареєстрована з 26.11.1998 року за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 , як новий власник 35/200 частин спірного будинку з посиланням на приписи статті 391 ЦК України та статей 150,155 ЖК УРСР просила усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом виселення ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення з тих підстав, що відповідач не сплачує комунальні послуги за будинок, чинить їй перешкоди в користуванні будинком, відібрала ключі, вчиняє фізичне та психологічне насилля. В підтвердження надала копію постанови судді Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01.05.2024 року про притягненя відповідачки до адміністративної відповідальності за ч.1ст.173-2 КУпАП , яка 28.03.2024 року вчинила конфлікт зі своєю свекрухою ОСОБА_2 , в ході якого погрожувала останній фізичною розправою,внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої.

Згідно копії постанови судді Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 03.06.2024 року про притягненя відповідачки до адміністративної відповідальності за ч.1ст.173-2 КУпАП , яка 26.03.2024 року за адресою: АДРЕСА_1 . вчинила конфлікт зі своєю свекрухою ОСОБА_2 , в ході якого погрожувала останній фізичною розправою, чим вчинила домашнє насильство у вигляді психологічного тиску.

ОСОБА_4 зареєстрована в АДРЕСА_4 . Згідно довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України від 13.01.2015 року № , перемістилася в АДРЕСА_1 .

В судовом у засіданні відповідач посилалася на те, що вона зареєстрована як внутрішньо переміщена особа в спірному будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Іншого житла не має. Позивач постійно з`являється в будинку,чинить конфлікти та вимагає виселитися.

Сама позивач підтвердила, що намагалася вирішити спір в добровільному порядку, пропонувала відповідачеві виселитися із спірного будинку.

Суд першої інстанції встановив, що позивачка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №1086 від 12.08.2024 року стала власницею 35/200 будинку АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 з 2014 року проживала разом із своїм чоловіком ОСОБА_5 в буд. АДРЕСА_1 , який належав останньому на праві власності до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 протягом майже 10 років та продовжує проживати на теперішній час. Тобто вселилася в спірне житло на законних підставах як член сім`ї власника житла.

Створення відповідачем перешкод ОСОБА_2 у вільному користування домоволодінням не знайшло свого підтвердження. Ключі від будинку позивач має, зазначена обставина нею не оспорюється. Однак вона бажає виселення відповідачки.

Твердження щодо протиправної поведінки відповідача належними доказами не підтверджені.

Постанови від 01.05.2024 року та від 03.06.2024 року про притягнення відповідачки до адміністративної відповідальності, яка вчинила конфлікт зі своєю свекрухою ОСОБА_2 , не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки між стронами склалися неприязні відносини, конфлікти виникли,зазначені в них обставини конфлікту виникли до прийняття ОСОБА_2 спадщини після смерті чоловіка, яка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом лише 12.08.2024 року. Тобто на момент конфліктів позивач не була власником спірного житла та конфлікти мали місце перед зверненням позивача до суду із цим позовом.

Відомостей про наявність уОСОБА_1 будь-якого речового права на інше житло матеріали справи не містять.

Іншого житла ОСОБА_1 не має, а тому задоволення позовних вимог призведе до порушення права ОСОБА_1 на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і Основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформовано висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах, пов`язаних із користуванням житловими приміщеннями.

Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення, як і визнання такою, що втратила право користування житлом, буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).

Установивши, що між сторонами спору виникли конфлікті відносини, позивач має ключі від спірного житла, іншого житла ОСОБА_1 не має, наявність військового стану в країні, колегія суддів із дотриманням балансу між захистом права власності позивача,яка має житло, та захистом права відповідача як колишнього члена сім`ї власника на користування будинком, дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та виселення ОСОБА_1 , оскільки задоволення такого позову призведе до порушення її права на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Верховний Суд зазначив, що при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі проводити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц.

Позивач, успадкувавши будинок, тобто безоплатно набувши у власність майно, знала про проживання в ньому відповідача члена сім`ї колишнього власника цього житла, яка не має іншого житла, тому його право на це майно не може бути захищено шляхом виселення відповідача, яка внаслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

Сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц, провадження № 14-181цс18.

Зазначені обставини суд першої інстанції не прйняв до уваги та дійшов передчасного висновку про виселення відповідача із житлового приміщення.

Доводи про те, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права щодо не розгляду клопотання апелянта про зупинення провадження по даній справі у зв`язку з розглядом справи № 201/11063/24 є безпідставними. Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції протокольною ухвалою від 07.11.2024 року, занесеною до протоколу (журналу) судового засідання було відмовлено у задоволенні вказаного клопотання під час судового засідання про справі.

Чинним законодавством України не передбачено обов`язку суду направляти протокольну ухвалу, оскільки вона вносить до протоколу (журналу) судового засідання. Особи, які беруть участь у справі, мають право знайомитися з протоколом судового засідання і протягом трьох днів після їх повідомлення про підписання протоколу або після закінчення строку на підписання протоколу подавати свої письмові зауваження щодо неповноти або неправильності протоколу.

Відповідач не скористався своїм правом щодо ознайомлення з журналом судового засідання з метою з`ясування питання щодо задоволення чи відмову у клопотання про зупинення провадження.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки апеляційним судом встановлено неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то є підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції ,то є підстави для зміни розподілу судових витрат.

При зверненні з апеляційною скаргою відповідачем сплачено 1816,80 грн. судового збору,який підлягає відшкодуванню за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 368, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пашніної А. В. задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2024 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1816,80 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 червня 2025 року.

Судді: