Справа № 308/7235/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2025 року м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Наумова Н.В., вивчивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

26.05.2025 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за договором позики.

В позовній заяві позивач просить:

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) заборгованість у загальному розмірі 9 647 680,73 грн. (з яких: 8 299 980,00 грн прострочена сума основного боргу; 86 638,15 грн. три проценти річних від простроченої суми основного боргу за період з 20.10.2021 по 23.02.2022; 1 244 997,00 грн. прострочена сума процентів за користування позикою за період з 19.07.2021 по 19.10.2021; 16 065,58 грн. три проценти річних від простроченої суми процентів за користування позикою за період з 20.10.2021 по 23.02.2022).

2. Стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Однак, розглянувши позовну заяву, а також додані до неї матеріали, вважаю, що позивачу слід відмовити у відкритті провадження у справі з наступних підстав.

Згідно з даними, що містяться у відкритому доступі в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) здійснює господарську діяльність як фізична особа підприємець (дата державної реєстрації 16.11.2001; відомості про реєстрацію припинення підприємницької діяльності відсутні). Відповідно до КВЕД основним видом діяльності є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Згідно з даними, що містяться у відкритому доступі в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, відповідач ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) здійснює господарську діяльність як фізична особа підприємець (дата державної реєстрації 16.06.1999; відомості про реєстрацію припинення підприємницької діяльності відсутні). Відповідно до КВЕД основним видом діяльності є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Види економічної діяльності: Діяльність посередників у торгівлі продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами 46.38 Оптова торгівля іншими продуктами харчування, у тому числі рибою, ракоподібними та молюсками 82.99 Надання інших допоміжних комерційних послуг, н.в.і.у. 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (основний).

У цій справі спірні правовідносини виникли із договору позики грошей від 19.07.2021, крім того відповідно до даного договору «Сторони домовились, що позичальник використовує отримані кошти виключно для збільшення оборотних коштів на закупівлю продуктів харчування у виробника «Mogyi Kft», Угорщина постачання на територію України та продажу продукції через дистриб`ютора «Еко сервіс» корпоративними правами якого одноосібно володіє позичальник, з метою отримання прибутку.

Відтак суд вважає, що спірні правовідносини безпосередньо стосуються саме підприємницької діяльності та договір позики був укладений саме з метою її здійснення позивачем ОСОБА_1 , який є фізичною особою підприємцем та його основний вид діяльності пов`язаний саме із наданням в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна та відповідача ОСОБА_2 , який є також фізичною особою підприємцем та його основний вид діяльності пов`язаний саме із наданням в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, та інші види економічної діяльності, а саме: діяльність посередників у торгівлі продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами, оптова торгівля іншими продуктами харчування, у тому числі рибою, ракоподібними та молюсками надання інших допоміжних комерційних послуг, н.в.і.у.

Відповідно до ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно зі ст. 125 Основного Закону судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення. З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним правом і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне між собою.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу (ЦПК) України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відтак, загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком справ, розгляд яких прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є: наявність спору про право цивільне; суб`єктний склад такого спору; пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку певного судочинства.

При цьому суди повинні враховувати принцип правової визначеності і не допускати наявності проваджень, а отже, і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами з того ж предмета, але судами різних юрисдикцій.

Відповідно до ч.2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України (ГПК) України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно із ч.1 ст. 128 Господарського кодексу (ГК) України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до ст. 58 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності,та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

З аналізу вказаних норм права вбачається, що фізичні особи, які на час звернення з позовом є підприємцями, можуть звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Як зазначає Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.10.2019 у справі № 127/23144/18 (провадження № 14-460цс19), однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.

До підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі ст. 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Положеннями ч.3 ст. 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» передбачено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності. Відповідно до ст. 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Належність спору між сторонами до господарської юрисдикції обґрунтовано визначається відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у сторони із втратою статусу фізичної особи підприємця не припинились (постанова Великої Палати Верховного Суду від13.02.2019у справі № 910/8729/18 (провадження № 12-294гс18)).

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Отже, виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з договору, спір, котрий виник між фізичними особами підприємцями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , належить до господарської юрисдикції, має бути розглянутий за правилами господарського судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 186 ЦПК України про відмову у відкритті провадження у справі поставляється ухвала не пізніше п`яти днів з дня надходження заяви. Така ухвала надсилається заявникові не пізніше наступного дня після її постановлення в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу.

В зв`язку з чим, у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за договором позики слід відмовити.

Разом з тим, суд роз`яснює, що згідно Господарського процесуального кодексу України позивач може звернутись з даним позовом до відповідного господарського суду за правилами господарського судочинства.

Керуючись ст. ст. 19, 186, 258-260, 263 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ

У відкритті провадження по цивільній справі №308/7235/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд таких справ відноситься до юрисдикції господарських судів.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до суду апеляційної інстанції протягом п`ятнадцять днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду

Закарпатської області Н.В. Наумова