Справа № 530/1325/24

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

28.05.2025 року м.Зіньків

Зіньківський районний суд Полтавської області в складі головуючого судді Ситник О.В., за участю секретаря Стрілець Л.Г., розглянувши в судовому засіданні в порядку загального позовного провадження, в місті Зіньків Полтавського району Полтавської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 подану в її інтересах адвокатом Тараненком Сергієм Олександровичем до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та іншим майном , -

ВСТАНОВИВ :

В провадженні Зіньківського районного суду Полтавської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 подану в її інтересах адвокатом Тараненком Сергієм Олександровичем до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та іншим майном.

На підтвердження позовних вимог позивач вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_1 і її батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 і його батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 30.06.1994 року виданого виконавчим комітетом Зіньківської міської ради народних депутатів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками квартири АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_5 . ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на день їх смерті були зареєстровані та проживали у квартирі АДРЕСА_1 . Спадкові справи на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 та на майно померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 заведені Зіньківською державною нотаріальною конторою за № 303/2021 та за № 49/2022 на підставі заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про прийняття спадщини за законом. До спадкового майна крім всього іншого входить квартира АДРЕСА_1 . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 , ОСОБА_1 є спадкоємцем 1/12 частки майна. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_5 , ОСОБА_1 є спадкоємцем 1/8 частки майна. Отже ОСОБА_1 є власником 11/24 частки квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 є власником 13/24 частки квартири АДРЕСА_1 , останній порушує право ОСОБА_1 користуючись своєю власністю ,шляхом самовільного захоплення у володіння вказаної квартири ,зміною замків на вхідних дверях, у перешкоджанні в доступі до квартири її законному власнику, тобто ОСОБА_1 внаслідок відмови ОСОБА_2 в забезпеченні вільного доступу ОСОБА_1 до квартири, несе не передбачені законом обмеження в праві користування власним житловим приміщенням, оскільки ОСОБА_2 не забезпечив ОСОБА_1 можливість вільного доступу до спірної квартири ,тому вона звернулася з позовом до суду та просить усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вільного доступу ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 та стягнути 5000 грн витрат на правову допомогу та 1211,20 грн сплаченого судового збору.

Ухвалою суду від 18.07.2024 року відкрито загальне позовне провадження ( а.с.33).

16.08.2024 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив на позов в якому посилався на те, що він являється власником 13/24 частки квартири АДРЕСА_1 ,а ОСОБА_1 є власником 11/24 частки даної квартири. З 29.04.2024 року і по даний час він разом з родиною зареєстровані як внутрішньо переміщені особи та проживають у спірній квартирі, оскільки іншого житла не мають. ОСОБА_1 не зверталася до нього з проханням надати їй ключі чи доступ до квартири. 08.05.2024 року ОСОБА_1 разом з працівниками поліції приїжджала до кватири та вимагала зафіксувати факт недопущення її до помешкання, хоча на даний час він знаходився за межами міста ,а дружина перебувала на роботі. Оскільки вона не повідомила його, що мала на меті потрапити у квартиру, тому фізично він не міг надати їй доступ до квартири. Після даного випадку ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з цього приводу не зверталася. Крім цього йому стало відомо, що сестра розмістила об`яву в соціальних мережах про здачу в оренду кімнати у спільній квартирі ,про що він категорично був проти, оскільки у квартирі зберігаються цінні речі та документи його родини. З питанням доступу до квартири ОСОБА_1 до відповідача не зверталася, а тому просив відмовити у задоволенні позову ( а.с. 45-46).

27.08.2024 року надійшла відповідь на відзив в якій представник позивача адвокат Тараненко С.О. посилався на те, що внаслідок відмови ОСОБА_2 в забезпеченні вільного доступу ОСОБА_1 до квартири ,несе не передбачені законом обмеження в праві користування власним житловим приміщенням . ОСОБА_1 як один із співвласників квартири має право на вселення та вільний доступ до неї ,оскільки ОСОБА_2 не забезпечено їй можливість вільного доступу до спірної квартири ,а тому порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту, просив задоволити позовні вимоги в повному обсязі ( а.с. 68-71).

Ухвалою суду призначено по справі судовий розгляд ( а.с.77).

Розгляд справи триває значний час, в ходв розгляду були допитані сторони та свідки .

В судове засідання 27.05.2025 року сторона позивача не з`явились , надали заяву що підтримують позовні вимоги та прохали закінчити розгляд справи за їх відсутності .

В попередніх судових засіданнях адвокат Тараненко С.О. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання 27.05.2025 року ОСОБА_2 з`явився, як і в попередніх поясненнях так і в додаткових позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову та пояснив, що 18.12.2024 року він передав ключі від квартири чоловіку позивачки ОСОБА_6 ,який має вільний доступ до спірної квартири, будь яких перешкод він їм не чинить і на сьогодні вже не існує самого спору .На запитання суду уточнив, що із сестрою він спілкувався на початку війни , вони приїхали з чоловіком та вимагали пустити їх до квартири, також пропонували варіант щоб він сплатив стороні позивача суму коштів , але ця сума коштів запропонована сестрою дуже велика та не відповідає дійсним реальним цінам по м. Зінькову , також варіат продати повністю квартиру та розділити гроші йому не підходить по перше тому, що за ці кошти він не зможе купити окреме житло , а іншого житла у нього та його сім`ї немає , а по друге він не бажає продати квартиру , яка була його батьківським домом та зв`язана з пам`яттю про батьків , у сестри ж є інше житло.

Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, пояснення свідків, які допитані під час судового засідання, суд приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що позивачем по справі є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ( а.с.8) і її батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ( а.с.19). ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 і його батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 30.06.1994 року виданого виконавчим комітетом Зіньківської міської ради народних депутатів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками квартири АДРЕСА_1 ( а.с.20). ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 ( а.с.12). ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 ( а.с.13). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.02.2024 року вбачається, що спадкоємцями майна ОСОБА_5 ,яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 є дочка ОСОБА_1 на частку майна та син ОСОБА_2 на частку майна та видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину на 1/8 частку квартири АДРЕСА_1 ( а.с.15). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.12.2022 року на майно ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 є його син ОСОБА_2 на 2/3 частки майна ,у тому числі з урахуванням 1/3 частки від якої відмовилась ОСОБА_5 на його користь та дочка ОСОБА_1 на 1/3 частку майна . Свідоцтво про право на спадщину на 1/12 частку квартири видано ОСОБА_1 ( а..с16). На час смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 був зареєстрований та проживав за адресою АДРЕСА_2 і разом з ним за вищевказаною адресою проживали та були зареєстровані: ОСОБА_5 - дружина ( а.с.18). На час смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 була зареєстрована та проживала одна за адресою: АДРЕСА_2 ( а.с.18). Відповідно до акту № 732 встановлення факту проживання від 08.08.2024 року вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 з 29.04.2022 року зареєстровані як внутрішньо переміщені особи та проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (а.с.49),крім цього те, що останні взяті на облік як внутрішньо переміщені особи підтверджується довідками № 1610-, № 1610-, №1610- від 29.04.2022 року ( а.с. 50-52).

Отже з зазначеного слідує ,що ОСОБА_1 є власником 11/24 частки , а ОСОБА_2 є власником 13/24 частки квартири АДРЕСА_1 .

Статтею 41 Конституції України встановлено: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно частині 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За статтею 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання.

При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Під час судового засідання було допитано свідка ОСОБА_6 - чоловіка ОСОБА_1 , який у судовому засіданні пояснив ,що дружина пропонувала відповідачу сплатити частку квартири, але відповідач відмовився ,після звернення з позовом до суду у грудні 2024 року ОСОБА_2 передав ключі від квартири.

Свідок ОСОБА_7 - дружина ОСОБА_2 ,яка пояснила, що дійсно вона з чоловіком та неповнолітньої дитиною проживають у квартирі АДРЕСА_1 ,до неї звертався ОСОБА_6 надати ключі від квартири, але вона йому відмовляла, оскільки він не є власником частини даної квартири, а перед новим роком прийшов до квартири з довіреністю і йому були передані ключі.

Свідок ОСОБА_9 яка є тещею відповідача пояснила, що відповідач є її зятем, при житті ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , які були відносини між ними вона не знає , коли у свахи стався інсульт то вона разом з дочкою і зятем їздили в Полтаву, а ОСОБА_1 прийшла тільки на похорон . Від спірної квартири у неї також були ключі які при житті їй дала сваха.

Судом встановлено та не заперечувалося сторонами по справі, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 в якій з 2022 року і по даний час проживають ОСОБА_2 з родиною та зареєстровані як ВПО, у грудні 2024 року ключі від квартири передані ОСОБА_6 , який є чоловіком позивачки та який тепер має вільний доступ до квартири .

Статтею 12 ЦПК України передбачена рівність прав учасників справи щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Диспозитивність цивільного судочинства виявляється в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (стаття 13 ЦПК України).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

При цьому, Верховний Суд неодноразово у своїх постановах звертав увагу на те, що саме по собі звернення позивача до суду з відповідним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю й заперечення відповідача щодо його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати від 20 жовтня 2021 року в справі № 509/3995/15 (провадження № 61-7070св20) зазначено, що «належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача».

Виходячи з викладеного, співвласник майна, яке знаходиться у спільній частковій власності без виділення часток у натурі, має право на вільне користування зазначеним майном у повному обсязі та має право на усунення перешкод у такому користуванні у будь-який час.

Заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від будинку тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю.

Таким чином судом встановлено, що домовленостей з приводу володіння та користування спірною квартирою між позивачем та відповідачем не існує та такої згоди не досягнуто, у зв`язку з чим виник спір.

Установивши, що ОСОБА_1 є власником 11/24 частини спірної квартири, яка належить на праві власності позивачу і вона, як співвласник майна, має право користуватися та розпоряджатися належним їй майном, проте сторони, перебувають у неприязних стосунках та не можуть через це досягти згоди та домовитися мирним шляхом, про що свідчать дії обох сторін і під час розгляду справи в суді.

Суд бере до уваги пояснення самого відповідача ОСОБА_2 та свідків ОСОБА_7 яка є його дружиною та проживає у спірній квартирі та тещу відповідача -допитану в якості свідка ОСОБА_9 які вказали, що ключі від квартири - стороні позивача були ними передані тільки у грудні 2024 року , після судового засідання чоловіку позивачки- ОСОБА_6 , який діяв згідно довіреності, тобто на момент подачі позову існував спір , а на даний час як стверджує сторона відповідача вже спору як такового немає - суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Схожий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 20 листопада 2023 року у справі № 397/355/22 (провадження № 61-12938св23), від 28 квітня 2022 року у справі № 334/815/21, у Постанові ВС від 18 листопада 2024 року у справі № 727/8103/23.

У спростування вищенаведеного будь яких доказів відповідачем суду не надано.

За викладених обставин суд вважає, що оскільки ключі від помешкання сторона відповідача стороні позивача передали , то позов підлягає частковому задоволенню ,в межах заявлених позовних вимог, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства.

Що стосується витрат на правову допомогу адвоката у сумі 5000 грн то суд виходить з наступного:

Відповідно до частини 1 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно із частиною 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 3 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

На підтвердження понесення витрат на оплату правничої допомоги представником позивача надано суду: копію договору про надання правничої допомоги № 58 від 19.06.2024, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Тараненко С.О.; копію акту виконаних робіт від 25.06.2024 року; копію квитанції № 58 від 19.06.2024 року на суму 5000 грн.( а.с.23-26).

Разом з тим, дослідивши матеріали справи, враховуючи висновки щодо застосування норм права, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, а також, що справа є незначної складності, в такій категорії справ наявна узгоджена та установлена судова практика, існує відпрацьована адвокатська практика у даній категорії справ, обсяг досліджених доказів є невеликим, позовні вимоги задоволено частково, суд приходить до висновку що витрати на правову допомогу також підлягають частковому задоволенню у розмірі 2500 грн.

Позивач ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи з дитинства ,що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_4 , а тому відповідно до п.9 ч.1 ст. 5 Закону України Про судовий збір звільнена від сплати судового збору.

В зв`язку з тим, що позивачем при подачу позову було сплачено судовий збір по платіжній інструкції № 0.0..1 від 25.06.2024 року через АТ КБ Приватбанк м. Зіньків в сумі 1211 ( одна тисяча двісті одинадцять ) гривень 20 копійок, тому її необхідно повернути позивачу.

Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 10, 12, 13, 76, 81, 82, 141, 247, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 подану в її інтересах адвокатом Тараненком Сергієм Олександровичем до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та іншим майном- задовольнити частково .

Усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вільного доступу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_4 до квартири АДРЕСА_1 .

Повернути позивачу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 сплачений судовий збір по платіжній інструкції 0.0..1 від 25.06.2024 року через АТ КБ Приватбанк м. Зіньків в сумі 1211 ( одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати які складаються із витрат на правову допомогу у розмірі 2500 ( дві тисячі п`ятсот) гривень .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави суму судового збору 605 ( шістсот п`ять ) гривень 60 копійок .

Іншу частину судового збору віднести за рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Полтавського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлено 29 травня 2025 року .

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області О.В. Ситник