У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 609/371/25

2/609/249/2025

29 травня 2025 року Шумський районний суд Тернопільської області

в складі головуючого судді: Харлана М.В.

за участю секретаря судового засідання Семенюк О.І.

представника позивача Комарніцької А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Шумськ в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутого майна,

В С Т А Н О В И В:

11 квітня 2025 року представник позивача Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутого майна.

Свої вимоги представник позивача мотивує тим, що відповідачу ОСОБА_1 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначено пенсію по інвалідності. Термін дії інвалідності згідно з наданою випискою з акту огляду МСЕК по 30.11.2020 р.

Так, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області ОСОБА_1 було продовжено виплату пенсії по інвалідності відповідно до вимог пункту 14-6 Прикінцевих положень Закону України від 09.07.2003 №1058-VI «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

21.10.2021 р. відповідач подав до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області заяву, у якій просив припинити йому виплату пенсії по інвалідності у зв`язку із не проходженням чергового огляду МСЕК.

Вказує, що у зв`язку з продовженням виплати пенсії по інвалідності на період карантину до надання чергової довідки з акту виписки МСЕК за попередніми даними наявними в пенсійній справі виникла переплата пенсії ОСОБА_1 за період з 01.12.2020 р. по 31.10.2021 р. у розмірі 23900 грн.

12.04.2022 р. відповідачем було надано заяву про добровільне повернення переплати. Частину переплачених коштів відповідач повернув на рахунок позивача в загальній сумі 1270,00 грн. Залишок переплати пенсії станом на 01.09.2023р. становить 22630,00 грн., які відповідач відмовився повертати.

На підставі вищезазначеного представник позивача просила позовні вимоги задовольнити.

17 квітня 2025 року через підсистему «Електронний суд» відповідачем ОСОБА_1 подано заяву, в якій посилаючись на п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, останній просив закрити провадження у справі, оскільки є рішення суду, яке набрало законної сили та постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Зокрема, рішенням Шумського районного суду Тернопільської області у цивільній справі № 601/2912/23 від 12 січня 2024 року в задоволенні позову Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутого майна відмовлено, а ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повернуто апелянту.

В судовому засіданні представник позивача Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області Комарніцька А.С. вказала, що клопотання відповідача про закриття провадження у справі не підлягає задоволенню, оскільки підстава позову у справах різна, а саме, у попередній справі зазначено про рахункову помилку при нарахуванні пенсії ОСОБА_1 , а в даній справі безпідставне нарахування пенсії ОСОБА_1 , право на яку він не мав.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, надіслав суду заяву, згідно якої просив розгляд справи здійснювати у його відсутність, клопотання про закриття провадження у справі підтримав повністю.

Дослідивши матеріали справи, клопотання відповідача, заслухавши думку представника позивача суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Результат аналізу пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Вказана підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначено, що за пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір. Предмет позову опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права.

Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного з цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предметі з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду:

від 20 травня 2020 року у справі № 753/11592/18 (провадження № 61-11734св19), від 26 квітня 2022 року у справі № 757/39474/19 (провадження № 61-16272св21), від 05 жовтня 2023 року у справі № 522/8873/22 (провадження № 61-8140св23), від 18 жовтня 2023 року у справі № 404/6883/18 (провадження № 61-5565св23) та інших.

Європейський суд з справ людини у рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» та від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначав, що існує усталена практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової визначеності, який передбачає, серед іншого, і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Зокрема, в судовому засіданні встановлено, що в провадженні Шумського районного суду Тернопільської області перебувала цивільна справа №601/2912/23 за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутого майна.

Рішенням суду, яке набрало законної сили, від 12 січня 2024 року в задоволенні позовних вимог Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області відмовлено. Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повернуто апелянту.

За змістом рішення суду у цивільній справі №601/2912/23 представник позивача як на підставу свого позову, аналогічно як у справі №609/371/25, яка перебуває на даний час в провадженні, посилався на те, що відповідачу ОСОБА_1 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначено пенсію по інвалідності. Згідно з поданою відповідачем заявою про відмову від подальшого проходження МСЕК для продовження термінів інвалідності №7449/8 від 21.10.2021 р пенсія по інвалідності виплачувалась відповідно до вимог пункту 14-6 Прикінцевих положень Закону України від 09.07.2003 №1058-VI «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». У зв`язку з продовженням виплати пенсії по інвалідності на період карантину до надання чергової довідки з акту виписки МСЕК за попередніми даними наявними в пенсійній справі виникла переплата пенсії ОСОБА_1 за період з 01.12.2020 р. по 31.10.2021 р. у розмірі 23900,00 грн. В даному випадку мала місце рахункова помилка зі сторони Головного управління.

12.04.2022 р. відповідачем було надано заяву про добровільне повернення переплати. Частину переплачених коштів відповідач повернув на рахунок позивача в загальній сумі 1270,00 грн. Залишок переплати пенсії станом на 01.09.2023 р. становить 22630,00 грн., які відповідач відмовився повертати.

Посилаючись на положення ст.ст. ч. 1, 2 , ст. 1212, ст. 1215 ЦК України представник позивача просив стягнути з ОСОБА_1 на їх користь переплату пенсії за період з 01.12.2020 р. по 31.10.2021р. у розмірі 22630,00 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області суд виходив з того, що «повернення надмірно сплачених сум пенсій передбачає стягнення зазначених сум у випадку, якщо така надмірна сплата відбулась з вини пенсіонера, а саме, через зловживання, зокрема у випадку надання недостовірної інформації, взагалі ненадання відповідної інформації або наявності рахункової помилки зі сторони ПФУ при виплаті пенсії. Без встановлення фактів недобросовісної поведінки відповідача та наявності рахункової помилки при виплаті пенсії, відсутні підстави для стягнення з нього надмірно виплаченої суми пенсії відповідно до ст. 1215 ЦК України, а отже підстав для задоволення позову суд не вбачає».

11 квітня 2025 року представник позивача Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно звернувся до Шумського районного суду Тернопільської області із позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутого майна.

Звертаючись до суду з цим позовом, представник позивача вказав на аналогічні обставини що й у справі №601/2912/23 та просив суд, посилаючись на положення ст.ст. ч. 1, 2 , ст. 1212 ЦК, ст. 1215 ЦК України стягнути з відповідача ОСОБА_1 на їх користь переплату пенсії за період з 01.12.2020 р. по 31.10.2021 р. у розмірі 22630,00 грн.

Таким чином, аналіз матеріалів справи №601/2912/23 та зміст позовної заяви, долучені докази у справі №609/371/25 свідчить про те, що сторони, підстави та предмет позову у справі, яка перебуває в провадженні, є тотожними сторонам, підставам та предмету позову у справі №601/2912/23, в якій ухвалено судове рішення, яке набрали законної сили.

Не оспорюючи тотожність сторін та предмету позову даних позовах, представник позивача вказувала на існування іншої підстави для звернення до суду, а саме, не повернення ОСОБА_1 переплати по пенсії, яку йому було нараховано на підставі вимог пункту 14-6 Прикінцевих положень Закону України від 09.07.2003 №1058-VI «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Суд не погоджується з доводами представника позивача, що в даній справі існувала відмінна ніж у справі №601/2912/23 підстава для звернення до суду та вважає, що пункт 14-6 Прикінцевих положень Закону України від 09.07.2003 №1058-VI «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» закріплював можливість та був підставою для Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області для нарахування пенсії по інвалідності ОСОБА_1 .

Що стосується підстави звернення до суду, то вона є тотожною, як у справі №601/2912/23 так і у справі, що розглядається, а саме, не повернення ОСОБА_1 переплачеої пенсії за період з 01.12.2020 р. по 31.10.2021 р. у розмірі 22630,00 грн.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, ухваленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» констатовано існування усталеної практики щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Враховуючи те, що набрало законної сили судове рішення у справі № №601/2912/23, ухвалене щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, суд приходить до висновку про наявність підстав для закриття провадження у цій справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

На підставі наведеного, керуючись ст. 255, 259, 260, 261, 352-354 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Закрити провадження у цивільній справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутого майна, на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину ухвали суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Ухвала суду складена 29 травня 2025 року.

Позивач: Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, місце знаходження: 46001, майдан Волі, 3, м. Тернопіль, .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Суддя: М.В. Харлан