КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6073/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,

суддів: Желепи О.В., Музичко С.Г.,

при секретарі Яхно П.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуцевич Олена Олександрівна, про скасування рішення про державну реєстрацію, визнання частини майна особистою власністю, визнання частини майна спільною сумісною власністю,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Савицького О.А.,-

встановив:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом.

Після зміни предмета позову позивач просив:визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за № 37024472 від 12 вересня 2017 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуцевич О.О.; визначити частки у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , з врахуванням вкладених особистих коштів ОСОБА_1 наступним чином: частка у розмірі 58/100 є особистою власністю ОСОБА_1 , частка у розмірі 42/100 є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за час перебування у шлюбі сторонами придбано квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 зазначає, що йому було відмовлено в задоволенні позову про поділ майна подружжя у зв`язку з тим, що вказана квартира не відноситься до спільної сумісної власності.

У зв`язку із необхідністю поділу спірної квартири між сторонами та скасування рішення про державну реєстрацію, позивач просить визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02 грудня 2024 року названий позов задоволено частково.

Визнано неправомірним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за № 37024472 від 12 вересня 2017 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуцевич Олени Олександрівни, згідно з яким за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано право власності по 1/2 частці квартири АДРЕСА_1 за кожним.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 908 грн 00 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про його час і місце повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, судом першої інстанції враховано зміст договору купівлі-продажу спірної квартири від 30 березня 2016 року, згідно якого, сторонами погоджено, що квартира належатиме ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, з визначенням часток кожного з них у праві власності. Вказаний договір купівлі-продажу в судовому порядку недійсним не визнано.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 травня 2015 року до 30 жовтня 2018 року.

30 березня 2016 року між комунальним підприємством з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру.

Згідноп. 1.1 договору, продавець передає у власність, а покупці приймають у власність в рівних частинах кожний майнові права на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вид власності: спільна часткова, розмір часток 1/2.

Встановлено, що постановою Київського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року у справі за № 761/48752/19 скасовано рішення Шевченківського районного суду від 11 лютого 2021 року про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

У постанові суду зазначено: «З огляду на ту обставину, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності, з визначенням часток кожного з них у праві власності, правові підстави для її поділу, як спільного сумісного майна подружжя, відсутні.

За відсутності правових підстав для поділу майна, як спільного сумісного майна подружжя, правові підстави для збільшення частки позивача у спірному майні з огляду на розмір вкладених ним у придбання майна коштів, що належали йому особисто, для врахування боргів подружжя та правовідносин за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, а також для відступу від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення також відсутні.».

Обгрунтовуючи позовну заяву, ОСОБА_1 зазначав, що для захисту свого права на поділ набутого у шлюбі спільного сумісного майна, необхідним є визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визначення часток у праві спільної сумісної власності та скасування рішення про державну реєстрацію.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно ст. ч. 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Так, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 травня 2015 року до 30 жовтня 2018 року.

30 березня 2016 року між комунальним підприємством з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру.

Згідноп. 1.1 договору, продавець передає у власність, а покупці приймають у власність в рівних частинах кожний майнові права на квартиру АДРЕСА_1 .

Підписуючи вказаний договір купівлі-продажу, ОСОБА_1 погодив усі істотні умови, в тому числі і щодо набуття у власність спірної квартири по 1/2 кожним із подружжя.

Позивачем в судовому порядку договір купівлі-продажу від 30 березня 2016 року не визнано недійсним та не скасовано.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вид власності: спільна часткова, розмір часток 1/2.

Враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо недоведеності та необґрунтованості позовних вимог про визнання квартири АДРЕСА_1 сумісної власності подружжя.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог, колегія суддів оцінює критично, оскільки вони спростовуються: копією договору купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру від 30 березня 2016 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального або неправильне застосування норм процесуального права.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду від 02 грудня 2024 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст складено 27 травня 2025 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов

Судді: О.В. Желепа

С.Г. Музичко