КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/9966/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 березня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,-

установив:

У червні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що спільне життя між ними припинилося через різні погляди на шлюб та сім`ю.

Проживають окремо, сімейно-шлюбні стосунки не підтримують, спільного господарства не ведуть, у зв`язку з чим подальше збереження сім`ї вважав неможливим.

Просив суд, розірвати шлюб укладений між ним та ОСОБА_1 , зареєстрований 17 серпня 2006 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Кузнецовського міського управління юстиції Рівненської області за актовим записом №216.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 березня 2025 року зазначений вище позов задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 17 серпня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Кузнецовського міського управління юстиції Рівненської області за актовим записом №216, розірвано.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, зазначила, що з 25 червня 2018 року, з моменту, коли їй стало відомо про зраду чоловіка, що призвело до фактичного припинення між нею та чоловіком шлюбних відносин, вона та ОСОБА_2 разом не проживають, останній проживає з іншою жінкою, від якої має 2 (двоє) дітей.

Вказує, що вона, в межах даної справи, зверталася до суду першої інстанції із зустрічною позовною заявою, в якій просила розірвати шлюб укладений між нею та ОСОБА_2 і встановити факт припинення їх сумісного проживання з 25 червня 2018 року.

Проте, судом першої інстанції її зустрічну позовну заяву не було прийнято до розгляду із первісною позовною заяву й ухвалою суду від 26 вересня 2024 року суд повернув їй зустрічну позовну заяву. У результаті оскарження, Київський апеляційний суд погодився із думкою суду першої інстанції.

Вказує, що у позовній заяві позивач не зазначає про час, з якого сторони перестали проживати разом й вести спільне господарство відповідно, хоча, на її думку, це є значущою обставиною, яка має бути встановлена в межах даної справи.

Вважає, що під час розгляду справи у суді першої інстанції, вона була позбавлена права повідомити та підтвердити суду свою процесуальну позицію, адже зустрічна позовна заява із вимогою встановити факт припинення проживання їй була повернута судом, а протокольна ухвала про виклик свідка, позивача, не була виконана.

Вказує, що позовна заява подавалася від імені ОСОБА_2 та підписана була особисто ОСОБА_2 . Під час розгляду справи особисто позивач жодного разу не брав участі у судових засіданнях. Участь у засіданнях брав його представник - адвокат.

Проте, в межах даної справи, представник ОСОБА_2 не звертався до суду із жодним процесуальним документом, як свідчать відомості із підсистеми ЄСІТС «Електронний Суд».

Тож, повноваження представника позивача в межах даної справи не надавалися й не підтверджувалися, а відповідно представник позивача не мав права представляти позивача в межах даної справи.

Зазначає, що з копій доданих до позовної заяви документів вбачається, що всі подані документи не відповідають вимогам засвідчення копій: не містять напису «згідно з оригіналом», підпису позивача та дати посвідчення.

Тож станом на день ухвалення оскаржуваного рішення по суті справи у суду першої інстанції не було можливості перевірити справжність копій документів, поданих позивачем разом із позовною заявою, встановити дійсність укладення шлюбу між сторонами, а відповідно, суд першої інстанції був позбавлений можливості розірвати шлюб між сторонами, оскільки незасвідчена копія свідоцтва про укладення шлюбу є недопустимим доказом.

Просила суд, апеляційну скаргу задовольнити, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Встановити факт припинення її сумісного проживання із ОСОБА_2 з 25 червня 2018 року.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Власюк К.П. подала клопотання про відкладення розгляду справи, зазначила, щодитини сторін, ОСОБА_3 , травмувалась на змаганнях, потребує постійного догляду ОСОБА_1 , а оскільки предмет спору становить питання розірвання шлюбу між сторонами, то вона, як адвокат скаржника не вбачає за можливе бути присутньої у судовому засіданні без ОСОБА_1 , яка особисто бажає повідомити суду апеляційної інстанції важливі обставини справи.

Проте, колегія суддів вважає за необхідне відхилити вказане клопотання, оскільки доказів зазначеного вище, сторона відповідача, суду апеляційної інстанції не надала.

Крім того, як вбачається із договору про надання правової (правничої) допомоги №2024/05/17 від 31 травня 2024 року, укладеного між ОСОБА_1 (Клієнт) та Адвокатським Бюро «Сімейний адвокат Катерина Власюк» (Бюро), безпосереднє представництво інтересів Клієнта від імені Бюро за цим Договором здійснює адвокат Власюк К.П.

Згідно п. 3.1.2. вказаного Договору: «для виконання представницьких повноважень та захисту прав і законних інтересів Клієнта адвокату, який залучається Бюро, надають повноваження представляти інтереси Клієнта в загальних судах всіх ланок, в тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях…»

Відповідно до ч.1 ст.64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

Враховуючи зазначене вище, представник ОСОБА_1 - Власюк К.П. мала прибути до суду апеляційної інстанції, для представлення інтересів свого клієнта, проте в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, доказів поважності причин неявки в судове засідання не надала.

В судове засідання ОСОБА_2 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Таким чином, суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 17 серпня 2006 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

Від шлюбу сторони мають доньку: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства, та не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, а тому, суд першої інстанції дійшов до висновку, що збереження сім`ї буде носити формальний характер.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ч. 3,4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч. 1 ст.104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст.110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України).

Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У п. 10,11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бут розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитина-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

З наведених обставин справи вбачається, що сторони у справі є подружжям, проте один із них наполягає на розірванні шлюбу.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції відповідач у апеляційній скарзі не навела обґрунтованих мотивів, які б свідчили про неправильність висновків суду, щодо наявності підстав для розірвання шлюбу, зокрема доказів, які б свідчили про помилковість висновку, щодо неможливості збереження шлюбу.

Твердження ОСОБА_1 про те, що під час розгляду справи у суді першої інстанції, вона була позбавлена права повідомити та підтвердити суду свою процесуальну позицію, адже зустрічна позовна заява їй була повернута судом, а встановлення часу, з якого сторони перестали проживати разом й вести спільне господарство, на її думку, є значущою обставиною, яка має бути встановлена в межах даної справи, колегія суддів відхиляє як безпідставну, оскільки в матеріалах справи наявні численні копії клопотань сторони відповідача, а саме: про ознайомлення з матеріалами справи, про розгляд справи за правилами загального позовного провадження з викликом сторін, про відкладення розгляду справи, про витребування доказів, про виклик свідків, про відвід судді, і т.д., проте відзиву на позовну заяву, де ОСОБА_1 чи її представником викладено обставини, які визнаються відповідачем, а також правову оцінку обставин, надану позивачем, з якою відповідач погоджується, заперечення, щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права, матеріали справи не містять.

Крім того, як вбачається з протоколів судових засідань, представник ОСОБА_1 - адвокат Власюк К.П. брала участь у численних судових засіданнях суду першої інстанції, та як представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснювати від імені особи, яку вона представляє, її процесуальні права та обов`язки, мала змогу надати суду свої пояснення, докази та користуватися і реалізовувати інші гарантовані цивільним процесуальним законодавством права.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Таким чином, ОСОБА_1 не була позбавлена права підтвердити суду свою процесуальну позицію шляхом подачі заперечень/відзиву на позовну заяву, проте вказаним правом не скористалась.

Доводи апеляційної скарги, про те, що суд першої інстанції був позбавлений можливості розірвати шлюб між сторонами, оскільки позивачем було подано незасвідчені копії документів до позовної заяви, в тому числі і копія свідоцтва про укладення шлюбу, що є недопустимим доказом, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідач ОСОБА_1 не заперечує той факт, що шлюб між нею та ОСОБА_2 зареєстрований 17 серпня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Кузнецовського міського управління юстиції Рівненської області за актовим записом №216, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, доказів на спростування того, що шлюб між сторонами було укладено на підставі свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 ОСОБА_1 суду не надала.

Доводи апеляційної скарги, що повноваження представника позивача в межах даної справи не надавалися й не підтверджувалися, а відповідно представник позивача не мав права представляти позивача в межах даної справи, спростовуються ордером серія АІ №1673519 про надання правничої допомоги ОСОБА_2 адвокатом Балабоном В.О. на підставі договору про надання правничої допомоги №б/н від 10.06.2024 у Голосіївському районному суді м. Києва.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правничої допомоги, можуть бути договір про надання правничої допомоги, довіреність, ордер або доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги.

Таким чином, повноваження адвоката Балабона В.О. як представника позивача підтверджуються ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Посилання апелянта нате, що протокольна ухвала суду першої інстанції про виклик свідка, позивача, не була виконана, правильних висновків суду не спростовує.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду.

Вимога апеляційної скарги про встановлення факту припинення сумісного проживання сторін з 25 червня 2018 року, колегія суддів не задовольняє, оскільки враховує, що у ст. 367 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції. Відповідно до частин 1, 6 зазначеної процесуальної норми, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Таким чином, враховуючи зміст ст. 367 ЦПК України, задоволення апеляційної скарги в частині встановлення факту припинення сумісного проживання сторін з 25 червня 2018 року є неможливим, оскільки такі вимоги виходять за межі апеляційного розгляду, які обмежені змістом заявлених та розглянутих позовних вимог в суді першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що виходячи із засад сімейного законодавства, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків.

Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання його права вимагати розірвання шлюбу.

У позовній заяві позивач зазначив, що подальше спільне життя як подружжя є неможливим, а збереження шлюбу буде суперечити його інтересам.

Встановивши, що позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, суд першої інстанції, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Викладені в апеляційній скарзі доводи, є непереконливими, та такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, а також не впливають на правильність прийнятого рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 05 червня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба