ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року

м. Київ

справа № 394/229/24

провадження № 61-12477св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Петрова Є. В.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Пророка В. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Новоархангельська селищна рада Голованівського району Кіровоградської області,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Новоархангельської селищної ради Голованівського району Кіровоградської області на постанову Кропивницького апеляційного суду від 30 липня 2024 року у складі колегії суддів Чельник О. І., Карпенка О. Л., Мурашка С. І. у справі за позовом ОСОБА_1 до Новоархангельської селищної ради Голованівського району Кіровоградської області про визнання недійсним та скасування рішення селищної ради про розірвання договору оренди земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Новоархангельської селищної ради Голованівського району Кіровоградської області (далі - Новоархангельська селищна рада), у якому просив визнати недійсним та скасувати рішення відповідача від 31 січня 2024 року № 3198 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки».

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що 07 листопада 2007 року між ним та Новоархангельською селищною радою укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого позивач прийняв у строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення під розміщення торговельного павільйону, загальною площею 24,0 кв. м, розташовану на території смт Новоархангельська, строком на 10 років.

06 листопада 2017 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки від 07 листопада 2007 року, якою продовжено строк дії основного договору на 10 років, тобто до 08 листопада 2027 року.

Вказував, що він як орендар використовує земельну ділянку з кадастровим номером :50:051:0146 за призначенням та виконує умови договору оренди у повному обсязі.

У січні 2022 року з офіційного сайту Новоархангельської селищної ради позивач дізнався про те, що відповідач прийняв два рішення стосовно земельної ділянки площею 24,0 кв. м, яка перебуває у нього в оренді, а саме: від 18 листопада 2021 року № 1934 «Про затвердження земельної ділянки, яка пропонується для продажу права оренди на земельних торгах та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду»; від 23 грудня 2021 року № 2249 «Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки».

Новоархангельський районний суд Кіровоградської області рішенням від 11 грудня 2023 року у справі № 394/129/23 визнав незаконними та скасував зазначені рішення селищної ради з огляду на те, що відповідач прийняв оспорюванні рішення у період дії договору оренди земельної ділянки від 07 листопада 2007 року, внаслідок чого порушив права позивача як орендаря.

31 січня 2024 року Новоархангельська селищна рада прийняла рішення про розірвання договору оренди земельної ділянки, укладеного з позивачем 07 листопада 2007 року.

Вважає, що Новоархангельська селищна рада не мала законних підстав для розірвання договору оренди, а прийняте нею рішення є нічим іншим, як намаганням позбавити позивача права користування земельною ділянкою на підставі укладеного договору.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Новоархангельський районний суд Кіровоградської області у складі судді Запорожця О. М. рішенням від 12 квітня 2024 року у задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що у пункті 37 договору оренди земельної ділянки від 07 листопада 2007 року сторони погодили можливість припинення договору шляхом його розірвання в односторонньому порядку у разі систематичної несплати орендарем орендної плати. Умовами цього договору також визначено, що орендна плата вноситься щомісячно рівними частинами не пізніше 25 числа кожного місяця на рахунок орендодавця.

Під час розгляду справи сторона відповідача надала довідки щодо нарахування ОСОБА_1 орендної плати за 2022-2023 роки згідно з договором оренди земельної ділянки від 08 листопада 2007 року та додатковою угодою до цього договору, якими підтверджується, що позивач не сплачував орендну плату протягом 2022 року, а також у січні та лютому 2023 року.

Систематичне порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати (два та більше випадки) є підставою для розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена в подальшому заборгованість.

Сплата орендної плати пізніше в часі не може вказувати на те, що зобов`язання не було порушено і відповідач як орендодавець не може на це реагувати у спосіб визначений договором, оскільки мало місце ненадходження коштів до бюджету, що вплинуло на стабільність фінансової спроможності громади (орендодавця), подальше фінансування певних програм та імідж самого платника (орендаря), окрім того у орендодавця були законні легітимні очікування (сподівання) на отримання орендної плати від орендаря.

Враховуючи наведене суд вважав, що відповідач прийняв оспорюване рішення про розірвання договору оренди земельної ділянки цілком законно, оскільки надав докази систематичного порушення позивачем договору щодо сплати орендної плати (упродовж 14 місяців).

Кропивницький апеляційний суд постановою від 30 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв адвокат Назаренко Ю. В., задовольнив.

Рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 12 квітня 2024 року скасував і ухвалив нове рішення про задоволення позову.

Визнав недійсним та скасував рішення Новоархангельської селищної ради від 31 січня 2024 року № 3198 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки».

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що позивач не сплачував орендну плату впродовж 14 місяців саме у період розгляду цивільної справи № 394/129/23, у якій між сторонами вирішувався спір стосовно земельної ділянки з кадастровим номером :50:051:0146.

Під час здійснення своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

На думку колегії суддів, прийняття Новоархангельською селищною радою рішення від 31 січня 2024 року № 3198 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки» з підстав систематичної несплати орендної плати є не що іншим, як зловживанням правом.

Головне завдання застосування принципу добросовісності полягає у тому, щоби перешкодити стороні отримати переваги та вигоду внаслідок своєї непослідовної поведінки на шкоду іншій стороні, яка добросовісно поклалася на певну юридичну ситуацію, створену першою стороною або обома. Інакше кажучи, принцип добросовісності проявляється у тому, що жодна особа не може отримувати переваги від своєї незаконної або недобросовісної поведінки. Поведінка є недобросовісною, якщо одна сторона договору прийняла виконання від іншої сторони, а після цього стверджує про недійсність договору або його неукладеність. Якщо поведінка однієї сторони давала іншій підстави вважати, що договір є дійсним (сторони протягом тривалого часу належно його виконували), то наступні вимоги про його недійсність або неукладеність є зловживанням правом. Оцінюючи дії учасника на предмет добросовісності, необхідно враховувати не лише сам факт виконання договору, але й волю сторін на таке виконання та досягнення відповідних їй юридичних наслідків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, у тому числі, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Новоархангельської селищної ради від 31 січня 2024 року № 3198 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки», прийняте відповідачем в односторонньому порядку, підлягає визнанню недійсним.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У серпні 2024 року Новоархангельська селищна рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Кропивницького апеляційного суду від 30 липня 2024 року, а рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 12 квітня 2024 року залишити в силі.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 484/301/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційну скаргу Новоархангельська селищна рада мотивувала тим, що апеляційний суд не спростував належним чином обставин, встановлених судом першої інстанції, тобто фактично необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені з урахуванням обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень.

Систематичне порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена в подальшому заборгованість.

Висновок апеляційного суду про те, що Новоархангельська селищна рада зловживала правом під час прийняття оспорюваного рішення від 31 січня 2024 року № 3198 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки», є помилковим та необґрунтованим, оскільки органи місцевого самоврядування приймають рішення з метою забезпечення справедливості, потреб та інтересів громади в цілому. Це означає, що їхні рішення базуються на об`єктивних даних та потребах місцевих жителів, без впливу особистих та політичних інтересів.

Відсутність упередженості органів місцевого самоврядування під час прийняття рішень є основним аспектом для забезпечення справедливості та прозорості в управлінні. Дотримання цих принципів дозволяє створити довіру до органів місцевого самоврядування та забезпечити їхню ефективність.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 20 вересня 2024 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі з метою забезпечення єдності судової практики щодо питання юрисдикції спору та витребував її матеріали з Новоархангельського районного суду Кіровоградської області.

17 жовтня 2024 року справу № 394/229/24 передано до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 28 квітня 2025 року призначив справу до судового розгляду.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

07 листопада 2007 року між Новоархангельською селищною радою (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення під розміщення торговельного павільйону, загальною площею 24,0 кв. м, розташовану на території смт Новоархангельська, строком на 10 років (а. с. 7-10).

Згідно з пунктами 9-11 договору оренди земельної ділянки від 07 листопада 2007 року орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 10 % від нормативної грошової оцінки землі. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, що переглядається щорічно. Орендна плата вноситься щомісячно, рівними частинами, не пізніше 25 числа кожного місяця на рахунок Новоархангельської селищної ради.

У пункті 37 договору оренди земельної ділянки від 07 листопада 2007 року сторони погодили можливість припинення договору шляхом його розірвання в односторонньому порядку у разі систематичної несплати орендарем орендної плати.

06 листопада 2017 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки від 07 листопада 2007 року, якою продовжено строк дії основного договору на 10 років, тобто до 08 листопада 2027 року, а також встановлено орендну плату у розмірі 10 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (а. с. 15).

Новоархангельський районний суд Кіровоградської області рішенням від 11 грудня 2023 року у справі № 394/129/23 позов ОСОБА_1 до Новоархангельської селищної ради про визнання недійсними та скасування рішень селищної ради задовольнив. Визнав недійсним та скасував рішення Новоархангельської селищної ради від 18 листопада 2021 року № 1934 «Про затвердження земельної ділянки, яка пропонується для продажу права оренди на земельних торгах та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду за адресою АДРЕСА_1 ». Визнав недійсним та скасував рішення Новоархангельської селищної ради від 23 грудня 2021 року № 2249 «Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки» в частині надання Новоархангельській селищній раді дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки загальною площею 0,0024 га, кадастровий номер :50:051:0146.

У справі № 394/129/23 суд встановив, що відповідач прийняв оспорювані рішення у період дії договору оренди земельної ділянки від 07 листопада 2007 року, внаслідок чого порушив права позивача як орендаря.

31 січня 2024 року Новоархангельська селищна рада прийняла рішення № 3198 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки». Цим рішенням вирішено розірвати договір оренди земельної ділянки від 07 листопада 2007 року, зареєстрований у Новоархангельському відділі Кіровоградської регіональної філії Центру ДЗК 08 листопада 2007 року за № 83, з урахуванням додаткової угоди від 06 листопада 2017 року до цього договору, площею 24,0 кв. м, кадастровий номер земельної ділянки :50:051:0146, укладений між Новоархангельською селищною радою та ОСОБА_1 для розміщення торговельного павільйону на АДРЕСА_1 , з підстав систематичної несплати орендної плати упродовж 2022-2023 років. Відділу з питань земельних ресурсів Новоархангельської селищної ради доручено проінформувати ОСОБА_1 про прийняття цього рішення та вчинити відповідні дії стосовно земельної ділянки з кадастровим номером :50:051:0146 щодо продажу права оренди на земельних торгах. Громадянину ОСОБА_1 не пізніше тридцяти днів із моменту отримання повідомлення про прийняття цього рішення звільнити земельну ділянку, що була об`єктом оренди за договором оренди від 07 листопада 2007 року, привівши її у стан, придатний для подальшого використання (а. с. 57).

Листом від 20 лютого 2024 року № 02-32/137 Новоархангельська селищна рада повідомила позивача про прийняття зазначеного рішення (а. с. 58).

Листом від 01 березня 2024 року Новоархангельська селищна рада повідомила позивача про те, що селищна рада не убачає підстав для перегляду та відміни її рішення від 31 січня 2024 року № 3198 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки» (а. с. 59).

Довідками Новоархангельської селищної ради щодо нарахування ОСОБА_1 орендної плати за 2022-2023 роки на підставі договору оренди земельної ділянки від 08 листопада 2007 року та додаткової угоди до цього договору підтверджується, що позивач не сплачував орендну плату протягом 2022 року, а також у січні та лютому 2023 року (а. с. 68-70).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідають.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 просив визнати недійсним та скасувати рішення Новоархангельської селищної ради від 31 січня 2024 року № 3198 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки».

Суди першої та апеляційної інстанцій вважали, що такий спір необхідно розглядати за правилами цивільного судочинства.

Колегія суддів не погоджується з цими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

У статті 124 Конституції України закріплено, щоправосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У частині першій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвстановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Поняття «суд, встановлений законом» містить таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

У частині першій статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до частини другої статті 2 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) суб`єктами земельних відносин є: громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування й органи державної влади.

Згідно з пунктом «в» статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземним громадянам і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам (частини перша, друга статті 93 ЗК України).

Відповідно до частини першої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Із моменту укладення між землекористувачем та органом місцевого самоврядування договору оренди землі припиняються адміністративні відносини між цими суб`єктами та в подальшому виникають договірні відносини, які характеризуються рівністю їх учасників та свободою договору. Такі ознаки притаманні не адміністративним, а цивільним правовідносинам, які з урахуванням суб`єктного складу можуть бути предметом судового розгляду у відповідному суді загальної юрисдикції або господарському суді.

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися із точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами прийняття такого рішення у фізичної чи юридичної особи виникло або припинилося право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимогу про визнання рішення незаконним можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являти до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень, або ж поновлення цивільного речового права особи (зокрема, права користування землею), що припинилося на підставі рішення суб`єкта владних повноважень.

За змістом частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

У статті 45 ГПК України встановлено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Отже, господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Згідно з частиною першою статті 128 Господарського кодексу України (далі - ГК України) громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Зазначена норма кореспондується зі статтею 50 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

За загальним правилом розмежування компетенції судів з розгляду земельних та пов`язаних із земельними відносинами майнових спорів відбувається залежно від суб`єктного складу їх учасників.

Земельні та пов`язані із земельними відносинами майнові спори, зокрема про оренду землі, сторонами в яких є юридичні особи, а також громадяни, що здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статус суб`єкта підприємницької діяльності, розглядаються господарськими судами.

Саме до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 17 квітня 2018 року у справі № 461/980/16-а (провадження № 11-248апп18) та від 14 листопада 2018 року у справі № 127/2709/16-ц (провадження № 14-352цс18).

Згідно з частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (стаття 179 ГК України).

Таким чином, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, отже, і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.

Зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (стаття 609 ЦК України).

Проте до підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі статтею 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

У частині дев`ятій статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» передбачено, що фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Відповідно до статті 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Таким чином, беручи до уваги суб`єктний склад та зміст правовідносин сторін як таких, що виникли з господарських договорів, зобов`язання за такими договорами навіть із втратою статусу фізичної особи - підприємця не припиняються.

Такий висновок узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18 (провадження № 12-294гс18), від 05 червня 2019 року у справі № 904/1083/18 (провадження № 12-249гс18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 127/23144/18 (провадження № 14-460цс19).

У постанові Верховного Суду від 14 вересня 2023 року у справі № 227/3821/21 (провадження № 61-3294св23) зазначено, що оскільки спір виник щодо оскарження рішення міської ради, яким припинено договір оренди земельної ділянки для ведення господарської діяльності, то розгляд цієї справи повинен відбуватися за правилами господарського судочинства. Встановивши, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є господарсько-правовими, оскільки існує спір між міською радою та позивачем (фізичною особою) саме як суб`єктом господарювання і цей спір пов`язаний зі здійсненням останнім підприємницької діяльності на спірній земельній ділянці, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що справа не підсудна суду загальної юрисдикції, а спір повинен розглядатися за правилами господарського судочинства, що узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі № 209/1721/14-ц (провадження № 14-418цс19).

У справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій залишили поза увагою те, що договір оренди земельної ділянки від 07 листопада 2007 року укладено між Новоархангельською селищною радою та ОСОБА_1 як фізичною особою - підприємцем, про що свідчить як сам зміст договору, так і зазначена у ньому інформація, яка дає змогу ідентифікувати кожну із сторін (реквізити сторін), згідно з якою орандарем є приватний підприємець ОСОБА_1 , свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи видано Новоархангельською районною державною адміністрацією 11 листопада 2003 року № 371.

Крім того, згідно з актом приймання-передання об`єкта оренди від 08 листопада 2007 року, який є невід`ємною частиною договору оренди землі, орендодавець Новоархангельська селищна рада передала земельну ділянку площею 24,0 кв. м у натурі орендарю ОСОБА_1 саме як приватному підприємцю (а. с. 11).

Водночас відповідно до пункту 15 договору оренди землі від 07 листопада 2007 року земельна ділянка передається в оренду для розміщення торговельного павільйону, а у пункті 16 цього договору визначено, що цільове призначення земельної ділянки - землі комерційного використання.

Отже, характер правовідносин, що виникли між сторонами, свідчить про те, що він пов`язаний із використанням спірної земельної ділянки позивачем для здійснення підприємницької діяльності, спір пов`язаний із правом оренди земельної ділянки, яке відповідач не визнає, а позовні вимоги стосуються прав та інтересів сторін саме як учасників господарських відносин.

Тому, враховуючи підстави пред`явленого ОСОБА_1 до Новоархангельської селищної ради позову, а також те, що правовий режим орендованої земельної ділянки за договором від 07 листопада 2007 року, який укладено з позивачем як приватним підприємцем, є виключно для здійснення комерційної (підприємницької) діяльності, а не для задоволення особистих потреб, то правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, є господарсько-правовими, у зв`язку з чим справа не підсудна суду загальної юрисдикції, а спір між сторонами повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.

Зважаючи на викладене, суди попередніх інстанцій помилково розглянули справу в порядку цивільного судочинства, чим порушили норми процесуального права.

Оскільки справу належить розглядати господарським судом, то Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду не має повноважень переглядати справу по суті.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з частинами першою та другою статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

За таких обставин, не обговорюючи питання правильності застосування судами норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про невідповідність судових рішень вимогам статті 263 ЦПК України та їх ухвалення з порушенням норм процесуального права, що має наслідком скасування судових рішень із закриттям провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України Верховний Суд роз`яснює позивачу про віднесення розгляду справи до юрисдикції господарського суду та наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 255, статтями 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Новоархангельської селищної ради Голованівського району Кіровоградської області задовольнити частково.

Рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 12 квітня 2024 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 30 липня 2024 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Новоархангельської селищної ради Голованівського району Кіровоградської області про визнання недійсним та скасування рішення селищної ради про розірвання договору оренди земельної ділянки закрити.

Повідомити ОСОБА_1 про віднесення розгляду справи за його позовом до юрисдикції господарських судів.

Роз`яснити ОСОБА_1 право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Кропивницького апеляційного суду від 30 липня 2024 року втрачає законну силу і подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Петров
СуддіА. І. Грушицький
І. В. Литвиненко
В. В. Пророк
В. В. Сердюк