Справа № 161/1655/25
Провадження № 2/161/1626/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2025 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Антіпової Т.А.

за участю секретаря судового засідання Семенової І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Луцької міської ради про визнання права власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И В:

27.01.2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаною позовною заявою, в якій просить визнати за нею, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , в порядку спадкування третя черга за законом право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимоги мотивує тим, що вона народилась і на даний час проживає в АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 , яка проживала по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .

ОСОБА_2 на момент смерті проживала сама в будинку АДРЕСА_1 . Заповіт від ОСОБА_2 в сільській раді не посвідчувався, дітей не мала. ОСОБА_2 є рідною тіткою позивача ОСОБА_1 , так як ОСОБА_3 , батько ОСОБА_1 , був рідним братом померлої ОСОБА_2 . Після смерті тітки ОСОБА_2 , за місцем її фактичного проживання та реєстрації відкрилась спадщина на належне їй майно, а саме на житловий будинок загальною площею 25,0 м/кв., присадибну земельну ділянку площею 0.27га.

На момент смерті тітки, ОСОБА_2 , позивач проживала по сусідству зі спадкодавцем і прийняла спадщину шляхом спільного ведення господарства з ОСОБА_2 .

26 липня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Наталії Курти щодо заведення спадкової справи після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , проте нотаріусом було роз`яснено, що у встановлений законом строк заява про прийняття спадщини до нотаріальної контори позивачем не була подана, в інформації з Реєстру Луцької міської територіальної громади зазначено, що ОСОБА_2 проживала одна,

в інформації з Реєстру Луцької міської територіальної громади про задеклароване ОСОБА_1 місце проживання з 14.11.1989 року по теперішній час зазначено місце реєстрації відмінне від місця реєстрації та проживання ОСОБА_2 , тому ОСОБА_1 вважається такою, що пропустила строк для прийняття спадщини. Нотаріусом було рекомендовано ОСОБА_1 , звернутися за вирішенням питання з позовом до відповідного суду.

Окрім цього, зазначає, що, з огляду на відсутність правовстановлюючих документів, нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок та присадибну земельну ділянку, які знаходяться по АДРЕСА_1 .

Відповідно до ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31.01.2025 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду в порядку загального позовного провадження (а.с. 50).

25 лютого 2025 року представник відповідача, ОСОБА_4 , подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення. Зазначає, що позивач не надає жодних доказів в підтвердження того, що померла ОСОБА_2 була рідною тіткою позивача, відтак встановити чи перевірити це не видається можливим, оскільки позовні матеріали таких доказів не містять. Зазначає про те, що, як вбачається з позовної заяви, позивачка не проживала разом із померлою ОСОБА_2 , а проживала по сусідству та, зі слів позивача, прийняла спадщину шляхом спільного ведення господарства. Проте, ЦК УРСР, який був чинний на момент смерті ОСОБА_2 , взагалі не містив такого поняття, як прийняття спадщини шляхом спільного ведення господарства. По-друге, ЦК УРСР містив всього дві черги спадкоємців, а племінники до неї не входили, відповідно, позивачка і не могла бути спадкоємицею. Окрім цього, зазначають, що навіть якщо врахувати положення пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, де вказано, що правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом , то, згідно з частиною 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Проте, зазначають, що позивачка не проживала разом із померлою ОСОБА_2 та, більше того, позивачкою пропущено більше як 29 річний строк для прийняття спадщини. Разом із цим, позивачка не наводить не те що поважних причин для пропуску строку для прийняття спадщини, вона взагалі не наводить жодних причин. Враховуючи вищевикладене, просить відмовити в задоволенні позову. Також, просив розгляд справи проводити без участі представника Луцької міської ради (а.с.58-61).

Позивачем відповіді на відзив надано не було.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.04.2025 року закрито підготовче провадження та призначено дану цивільну справу до судового розгляду по суті (а.с. 89).

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві, просили суд їх задовольнити.

Додатково позивач пояснила суду, що померла ОСОБА_2 дійсно була її рідною тіткою, вони проживали з нею по сусідству, тітка тяжко хворіла останні роки свого життя, інших родичів чи сім`ї в неї не було, окрім позивача, тому позивач допомагала їй по господарству, доглядала, купувала ліки та продукти. Після смерті тітки, вона продовжила дбати про земельну ділянку, користуватись нею, засаджувати город. Проте, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, вона не зверталась, бо не була обізнана з юридичними аспектами цього питання, не знала, що це потрібно було робити. Наразі виникла необхідність в документальному оформленні прав на житловий будинок та земельну ділянку, проте, при зверненні до нотаріуса виявилось, що вона пропустила строк звернення із заявою про прийняття спадщини, та у неї відсутні правовстановлюючі документи на спірний житловий будинок та земельну ділянку. Тож, виникла необхідність звернутися до суду з даним позовом, який позивач просить задовольнити.

Заслухавши думку осіб, які беруть участь у справі, пояснення свідків, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Як визначено в статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту передбачені ст. 16 ЦК України.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи з положень, викладених в частині 1 статті 82 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 , що стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 03 лютого1995 року (а.с. 8).

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на належне їй майно житловий будинок 1970 року побудови, загальною площею 25,0 м. кв. та земельну ділянку площею 0.27га.

Згідно з виписки з по господарської книги села Сирника за 1991-1995 роки Княгининівської сільської ради Луцького району Волинської області, вбачається, що із записом в погосподарській книзі №32 (особовий рахунок № НОМЕР_3 ) за домогосподарством, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 значиться житловий будинок 1970 року побудови, загальною площею 25.0 м. кв., який рахується за головою домогосподарства ОСОБА_2 . За домогосподарством рахується земельна ділянка площею 0.27 га. (а.с.11).

З наданої старостою Княгининівського старостинського округу Валерієм Войнаровським інформації вбачається, що згідно відомостей погосподарської книги №32 с. Сирники Княгининівської сільської ради Луцького району Волинської області за 1991-1995 роки (особовий рахунок № НОМЕР_3 ) місце проживання ОСОБА_2 до дня смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 . На момент смерті ОСОБА_2 проживала одна. Заповіт від ОСОБА_2 у сільській раді не посвідчувався. Відомості щодо спадкоємців відсутні (а.с.12).

ОСОБА_1 є єдиною родичкою та спадкоємицею всього майна належного спадкодавцю ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

26 липня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Наталії Курти щодо заведення спадкової справи після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , проте отримала роз`яснення щодо заведення спадкової справи за № 144/01-16 від 26.07.2024, відповідно до якого їй нотаріусом було роз`яснено, що у встановлений законом строк заява про прийняття спадщини до нотаріальної контори позивачем не була подана, в інформації з Реєстру Луцької міської територіальної громади зазначено, що ОСОБА_2 проживала одна, в інформації з Реєстру Луцької міської територіальної громади про задеклароване ОСОБА_1 місце проживання з 14.11.1989 року по теперішній час зазначено місце реєстрації відмінне від місця реєстрації та проживання ОСОБА_2 , тому ОСОБА_1 вважається такою, що пропустила строк для прийняття спадщини. Нотаріусом було рекомендовано ОСОБА_1 звернутися за вирішенням цього питання з позовом до відповідного суду (а.с.13-14).

Як вбачається, з інформації з Реєстру Луцької міської територіальної громади про задеклароване/зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 , місце її проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.10).

Допитані в ході розгляду справи свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 пояснили, що позивач ОСОБА_1 є рідною племінницею ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Зазначили, що позивач та ОСОБА_2 проживали в одному селі Сирники по сусідству: позивач в будинку АДРЕСА_2 , а ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1 . В останні роки ОСОБА_2 тяжко хворіла, в неї був інсульт, від якого вона і померла. Позивач піклувалась про тітку, оскільки інших родичів у неї не було, приходила до ОСОБА_2 , допомагала по господарству, купляла ліки, доглядала її по день смерті. Після того, як тітка померла, позивач продовжила користуватися земельною ділянкою, засаджувати город, яким і користується по сьогоднішній день. Окрім цього, свідки підтвердили, що інших спадкоємців після смерті ОСОБА_2 не має, спірним будинком та земельною ділянкою користується позивач ОСОБА_1 .

Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 524 Цивільного Кодексу УРСР, який був чинний на момент смерті спадкодавця ОСОБА_2 , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Відповідно до положень ст. 525 Цивільного Кодексу УРСР, який був чинний на момент смерті спадкодавця ОСОБА_2 , часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Положеннями ст. 526 Кодексу визначено, що місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, місцезнаходження майна або його основної частини.

Статтею 527 Кодексу визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Згідно з положеннями ст. 549 Кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Аналогічні вимоги щодо строку звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини закріплені і в Цивільному Кодексі Україні (Закон № 435- IV), чинному на день розгляду справи в суді.

Так, статтею 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника.

Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун.

Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття.

Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Згідно статті 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно вимог статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Матеріали справи містять роз`яснення щодо заведення спадкової справи за № 144/01-16 від 26.07.2024, відповідно до якого нотаріусом було надано письмові роз`яснення позивачеві про те, що у встановлений законом строк заява про прийняття спадщини до нотаріальної контори позивачем не була подана, в інформації з Реєстру Луцької міської територіальної громади зазначено, що ОСОБА_2 проживала одна, в інформації з Реєстру Луцької міської територіальної громади про задеклароване ОСОБА_1 місце проживання з 14.11.1989 року по теперішній час зазначено місце реєстрації відмінне від місця реєстрації та проживання ОСОБА_2 , тому ОСОБА_1 вважається такою, що пропустила строк для прийняття спадщини. Нотаріусом було рекомендовано ОСОБА_1 звернутися за вирішенням цього питання з позовом до відповідного суду (а.с. 13-14).

Отже, нотаріусом було роз`яснено позивачеві право на звернення до суду із позовом про поновлення строку на звернення із заявою про прийняття спадщини.

Зазначені обставини також були підтверджені учасниками справи під час судового розгляду справи та ніким не оспорювались.

Проте, позивач до суду із позовом про визнання поважними причин пропуску строку для звернення із заявою про прийняття спадщини та про поновлення такого строку, до суду не зверталась.

Відповідно до роз`яснень, викладених в абзаці 2 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Статтею 67 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Таким чином, зверненню до суду з указаним позовом мало передувати вирішення питання про видачу позивачу нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину або відмова у видачі такого свідоцтва.

Позивачем в позовній заяві зазнається про те, що, з огляду на відсутність правовстановлюючих документів нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок та присадибну земельну ділянку по АДРЕСА_1 , проте відомостей про вчинення таких дій позивачем до суду не надано та матеріали справи їх не містять, що також було підтверджено позивачем та її представником в ході судового розгляду.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77-81, 89 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі викладеного, враховуючи, що позивач не звертався до суду з позовом про визнання поважними причин пропуску строку для звернення із заявою про прийняття спадщини та про поновлення такого строку, з огляду на відсутність доказів звернення позивача до нотаріуса щодо отримання свідоцтва про право на спадщину, а також доказів відмови нотаріуса у видачі такого свідоцтва, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності в порядку спадкування третя черга за законом право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судові витрати у розмірі 1211 грн. 20 копійок, сплачений позивачем відповідно до платіжної інструкції № 0.0..1 від 26.01.2025 року (а.с. 1), суд відносить на рахунок позивача, у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 77-81, 83, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Луцької міської ради про визнання права власності на спадкове майно - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Луцька міська рада, адреса: 43025, Волинська область, м. Луцьк, вул. Богдана Хмельницького 19,

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Т.А. Антіпова