ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3129/25 Справа № 932/4694/24 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Дніпро апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Братцевої Н. С. на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 31 жовтня 2024 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» звернулось до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовувало тим, що 14.02.2019 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір № 801, відповідно до якого ОСОБА_1 було надано кредит у розмірі 3 000 грн., в подальшому кредитний ліміт було збільшено до 49994,30 грн. У зв`язку із неналежним виконанням свого зобов`язання, заборгованість відповідача станом на 31.03.2024 року складає загалом 78565,03 грн., та яку позивач просив стягнути на свою користь.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 31 жовтня 2024 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» заборгованість у сумі 78565 грн. 03 коп. та судовий збір у сумі 2422,40 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Стягнути з позивача судові витрати зі сплати судового збору та витрати на правову допомогу при звернені до апеляційного суду.

В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне та не всебічне з`ясування обставин справи.

Вважає, щопри винесенні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції не врахував, що розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані банком в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості, також ним умови та Правила надання банківських послуг в АТ «ПУМБ» не підписувалися.

Крім того, позивачем не надано суду доказів видачі відповідачу взагалі будь-якої банківської картки та кредитних коштів.

Також, до позовної заяви додано розрахунок заборгованості, проте до позовної заяви не надано ні первинних документів, ні виписки по рахунку відповідача.

Виписка про рух коштів, яку надано позивачем до позовної заяви, не містить інформації про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Також,позивачем не доведено належними доказами у справі, що відповідач дійсно отримав кредит, оскільки вказані суттєві умови кредитного договору - яка саме сума кредиту видавалася, чи видавалася кредитна картка є суперечливими в наданій банком заяві до договору про надання банківських послуг АТ «ПУМБ» та заявленими вимогами, не доведені обставини кредитної заборгованості відповідача на загальну суму 78 565, 03 грн., на які банк посилається як на підставу своїх вимог, у зв`язку з чим вважаю позовні вимоги АТ «ПУМБ» необґрунтованими.

Отже вважає, що між ним та позивачем не було укладено письмового договору, в якому б було встановлено форму сплати процентів за користування кредитними коштами, комісію за обслуговування, відповідальність за прострочення грошових зобов`язань.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб в редакції, чинній на момент підписання Угоди, розміщені та зберігаються на офіційному вебсайті Банку www.ideabank.ua, як невід`ємну частину кредитного договору. Однак у додатках, долучених Позивачем до позовної заяви відсутні підтвердження того, що саме цей Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб в редакції, чинній на момент підписання Угоди, що розміщений та зберігається на офіційному вебсайті Банку, розумів Відповідач та ознайомився і погодився з ними, а також те, що вказані документи на момент отримання Відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків, пені та комісії, та, зокрема саме у зазначеному у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка договорів із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді плату за користування кредитними коштами, яка встановлена у формі сплати процентів, комісії, а також неустойку у вигляді пені.

Також,суд першої інстанції не проаналізував, що у матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем вимоги про усунення порушення кредитних зобов`язань, що також свідчить про неповноту дослідження обставин та необґрунтованих оскаржуваного рішення.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи, що по даній справі ціна позову становить 78565,03 грн., тобто менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що14 лютого 2019 року між АТ "ПУМБ" та ОСОБА_1 шляхом підписання заяви про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб було укладено кредитний договір № 801. За умовами договору банк надав позичальнику кредит у сумі 3 000 грн. стандартна процентна ставка складає 47,88% , строк кредиту - 12 місяців.

Означений кредитний договір між сторонами було укладено в спосіб подання письмової заяви відповідача на надання відповідної платіжної картки та підписання сторонами паспорту споживчого кредиту, який містив інформацію щодо реальної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту. Вказані дії сторін не суперечать загальним засадам цивільного законодавства щодо способу укладання договору, а відтак, породжували відповідні договірні зобов`язання для сторін по справі.

Згідно довідки про збільшення кредитного ліміту встановлено, що 14.02.2019 року на рахунок НОМЕР_1 , який погоджений відповідачу, як особовий поточний рахунок, встановлений кредитний ліміт в розмірі 3 000 грн. зі ставкою 47,88 %. В подальшому кредитний ліміт збільшувався, останній раз до 49 994,30 грн.

Позивач наголошує, що позичальник порушив умови укладеного кредитного договору в частині своєчасного погашення платежів та відсотків, передбачених умовами кредитного договору, у зв`язку з чим, за ОСОБА_1 , станом на 31.03.2024 року за Кредитним договором № 801 від 14.02.2019 року виникла заборгованість на загальну суму 78565 грн. 03 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 47282 грн. 13 коп. та заборгованості за процентами у розмірі 31282 грн. 90 коп.

Матеріалами справи підтверджено, що письмова вимога (повідомлення) про необхідність сплати заборгованості перед АТ «ПУМБ» за Кредитним договором № 801 від 14.02.2019 року у розмірі 78565 грн. 03 коп. протягом тридцяти днів з моменту отримання цього листа, направлялась ОСОБА_1 за вих. № КНО-44.2.2./196 від 31.03.2024 року, на адресу відповідача, зазначену у договорі, що підтверджується наявною в матеріалах справи вимогою та реєстром згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач виконав взяті на себе зобов`язання за договором, надав кредитні кошти у встановленому ліміті та здійснював подальше обслуговування вказаного кредитного рахунку, що підтверджується випискою про рух коштів по рахунку боржника. Відповідач на виконав зобов`язання щодо своєчасного погашення кредитної заборгованості, внаслідок чого допустив заборгованість за кредитним договором, шляхом підписання вказаного кредитного договору сторона відповідач була проінформованою також про реальну процентну ставку, загальні витрати за кредитом, та інші важливі правові аспекти його надання, що передбачені статтею 9 Закону України «Про споживче кредитування». Заборгованість відповідача підтверджується представленим позивачем розрахунком заборгованості, який є арифметично правильним.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У постанові Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 572/1169/17 вказано, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ «Перший Український Міжнародний Банк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що оскільки відповідачем підписано заяву №801 від 14.02.2019 року про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та паспорт споживчого кредиту, які містять відомості про розмір кредитного ліміту, розмір встановлених процентів, строк кредитування, порядок погашення заборгованості, то сторонами погоджено істотні умови договору, зокрема розмір кредиту, розмір процентів за користування кредитом, порядок погашення заборгованості, тощо.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вказаним спростовуються доводи представника відповідача про те, що Банк не дотримався вимог, щодо повідомлення про умови кредитування та узгодження зі споживачем цих умов.

Звертаючись до суду, Банк наголошував на тому, що ОСОБА_1 14.02.2019 року, підписавши кредитний договір №801, відповідно погодив умови надання кредитних коштів, порядок їх користування та повернення.

Зібрані докази вказують на те, що між Банком та ОСОБА_1 укладено договір про комплексне банківське обслуговування, в рамках якого Банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку.

Заява №801 від 14.02.2019 року підписана працівником Банку та відповідачем (а.с.11 зворот), яка містить умови кредитування, що свідчить про укладення сторонами договору у письмовій формі.

Ця заява містять відомості про розмір кредиту, строк кредитування, відсоткову ставку 47,88% річних, розмір щомісячних платежів, що свідчить про узгодження між сторонами умов договорів.

Вищевказаний кредитний договір укладений між відповідачем та відповідною фінансовою установою, який містить суму основного зобов`язання, відсотки за користування кредитними коштами та строки їх повернення та нарахування.

Відповідачем не спростовувався факт укладення вищезазначеного договору та отримання коштів, які у ньому зазначені.

Також, кредитний договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що доводи представника відповідача про те, що позивачем не доведено факту укладення договору з відповідачем та виникнення між ними зобов`язальних правовідносин спростовуються матеріалами справи.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача простроченої заборгованості за кредитним договором станом на 31 березня 2024 року.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані Банком в позові, не містить печатки та підпису уповноваженої особи, а отже не є належним доказом заборгованості, суд апеляційної інстанції відхиляє та оцінює критично.

Оскільки,з наданого Банком розрахунку заборгованості станом на 21 серпня 2024 року за кредитним договором №801 від 14.02.2019 року заборгованість становить 78565,03 грн., з них: 47282,13 грн. заборгованість за кредитом; 31285,9 грн. заборгованість по процентам; 00,00грн. заборгованість за комісією, що також підтверджується розрахунком заборгованості. Також зазначені суми заборгованості відображені у виписці по особовому рахунку ОСОБА_1 . Із наданих позивачем доказів, зокрема виписки за особовим рахунком клієнта вбачається, що ОСОБА_1 користувався кредитними коштами шляхом отримання готівки, розраховувалася ними за товари та послуги, а також здійснював повернення кредитних коштів позивачу. Всі ці дії свідчать про те, що відповідач отримав кредитні кошти та користувався ними з частковим поверненням. Також, останнім здійснювалось погашення заборгованості.

У постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі N 554/4300/16-ц (ст. 263 ч. 4 ЦПК України) вказано, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Відповідно до п. 5.6 Положення про організацію оперативної діяльності в банках України, затвердженого Поставою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року N 254 виписка з особового рахунку клієнта є первинним документом та підтвердженням виконаних за день операцій. Аналогічна за змістом норма закріплена у п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року N 75.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив, що надані Банком розрахунок і виписка з особового рахунку відповідача, є належними та допустимими доказами в справі, оскільки виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів по рахунку відповідача, зокрема баланс станом на дату укладання кредитного договору (надана сума кредиту), всі операції за кредитом, а розрахунок заборгованості відображає суми сплаченого як основного боргу, так суми сплачених щомісячних процентів.

Належних та допустимих доказів на спростування зазначеного Банком розміру заборгованості та контррозрахунку стороною відповідача суду першої інстанції у цій справі не було надано.

Також, суд першої інстанції правильно зауважив, що доводи відповідача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки на його заяву погоджено відкриття поточного рахунку № НОМЕР_1 , про що власне і просив відповідач та встановлено кредитний ліміт у розмірі 3000 грн. Підписанням цієї заяви відповідач підтвердив отримання у неушкодженому стані платіжну картку та ПІН. Всі суттєві умови кредитування були погоджені сторонами. Позивачем при зверненні до суду надана виписка по особовому рахунку, що в свою чергу спростовує твердження відповідача про її відсутність.

Крім того, колегія суду відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не проаналізував, що у матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем вимоги про усунення порушення кредитних зобов`язань, оскільки суд першої інстанції встановив та це підтверджується матеріалами справи, що письмова вимога (повідомлення) про необхідність сплати заборгованості перед АТ «ПУМБ» направлялась відповідачу ОСОБА_1 , на його адресу, зазначену у договорі, що підтверджується наявною в матеріалах справи вимогою та реєстром згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих.

Оскільки відповідачем підписано заяву №801 від 14.02.2019 року про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та паспорт споживчого кредиту, які містять відомості про розмір кредитного ліміту, розмір встановлених процентів, строк кредитування, порядок погашення заборгованості, то сторонами погоджено істотні умови договору, зокрема розмір кредиту, розмір процентів за користування кредитом, порядок погашення заборгованості, тощо.

Вказаним спростовуються доводи представника відповідача про те, що Банк не дотримався вимог, щодо повідомлення про умови кредитування та узгодження зі споживачем цих умов.

Відповідач та представник останнього не надали суду першої інстанції належних та допустимих доказів в обґрунтування заперечень відповідача проти позову Банку та, відповідно, у спростування позову Банку у цій справі.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що є підстави для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором на користь Банку, яка складається із фактично отриманих та не повернутих грошових коштів та погоджених сторонами відсотків.

Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення в оскаржуваній частині.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджено обставини справи.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 78565,03 грн., що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Братцевої Н. С. залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 31 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: