Житомирський апеляційний суд
Справа №279/7104/24 Головуючий у 1-й інст. Недашківська Л. А.
Категорія 68 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року м. Житомир

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Талько О.Б., Коломієць О.С.

секретаря

судового засідання Болейко А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 279/7104/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя як об`єкта спільної сумісної власності

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Дубенчука Михайла Вікторовича на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 23 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Недашківської Л.А. у м. Коростені

в с т а н о в и в :

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому просила стягнути з відповідача на її користь половину вартості автомобіля марки «HYUNDAI» І40, д.н.з. НОМЕР_1 у грошовій сумі 216 500 грн та вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування позову зазначила, що у кінці січня 2022 року на авторинку сторони придбали за 11200 доларів США автомобіль марки «HYUNDAI» І40, д.н.з. НОМЕР_1 , 2012 року випуску.

На початку 2024 року відповідач без її згоди за невідому вартість відчужив спірний автомобіль. На даний час вона оцінює даний автомобіль у 433 000 грн, виходячи із цін інтернет-сайту Авто Ріа - в середньому 10 500 доларів США. Відповідно вона має право на половину цієї суми у розмірі 216 500 грн.

Посилаючись на вказані обставини, просила задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 23 січня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля марки «HYUNDAI» І40, д.н.з. НОМЕР_1 як спільної сумісної власності подружжя у розмірі 216 500 (двісті шістнадцять тисяч п`ятсот) гривень та 2 165 грн судових витрат.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Дубенчук М.В., посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а позивачем не було подано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог. Вказує, що автомобіль «HYUNDAI» І40, д.н.з. НОМЕР_1 був придбаний сторонами в період шлюбу і в цей же період проданий за ціною 30 000 грн, що підтверджується договором №1427 від 02.04.2024. Тому у відповідача немає можливості провести його оцінку на день розгляду справи, а дійсна вартість цього автомобіля складає 30 000 грн. За отримані кошти в період шлюбу був придбаний автомобіль «Volkswagen Touran», д.н.з. НОМЕР_2 . Отже продаючи в шлюбі та купуючи новий транспортний засіб, відповідач діяв в інтересах сім`ї.

Місцевим судом не враховано, що рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 15.10.2024 (справа №279/4682/24) з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля «Volkswagen Touran», д.н.з. НОМЕР_2 у розмірі 310 950 грн, відтак позивач намагається стягнути з відповідача кошти у подвійному розмірі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

В судовому засіданні (в режимі відеоконференції) відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Дубенчук М.В. доводи апеляційної скарги підтримали та просили задовольнити її в повному обсязі із викладених підстав.

В судовому засіданні (в режимі відеоконференції) представник позивача адвокат Барановський І.І. доводи апеляційної скарги вважав безпідставними та в її задоволенні просив відмовити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.09.2017. Під час якого, а саме 01.02.2022 вони придбали за спільні кошти автомобіль марки «HYUNDAI» І40, д.н.з. НОМЕР_1 , бувший у використанні (2012 року випуску), темно-сірого кольору, правовстановлюючі документи на який були оформлені на ім`я ОСОБА_2 .

За договором комісії від 02.04.2024 ОСОБА_2 відчужив вказаний автомобіль, за домовленістю сторін правочину ціна транспортного засобу визначена у 30 000,00 грн.

Встановивши, що сторони придбали спірний автомобіль під час перебування у зареєстрованому шлюбі і що відповідач розпорядився зазначеним спільним майном подружжя на власний розсуд без повідомлення та письмової згоди дружини, суд першої інстанції із посиланням на норми ст. 60, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2 ст. 70, ч.ч. 1, 4 ст. 71 СК України обґрунтовано вважав, що за таких обставин позивач має право на грошову компенсацію половини вартості спірного транспортного засобу. А визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля, місцевий суд правомірно виходив з того, що розмір компенсації за належну частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене без згоди одного з них, визначається виходячи з вартості аналогічних транспортних засобів на час поділу майна, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц (провадження № 61-10442св18), від 09 грудня 2020 року у справі № 301/2231/17 (провадження № 61-5392св19), від 07 квітня 2021 року у справі № 402/849/18 (провадження № 61-8383св19), в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), суд касаційної інстанції дійшов таких висновків:

у справі № 755/20923/14-ц: при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна;

у справі № 127/7029/15-ц: у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні;

у справі № 402/849/18: у разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Визначаючи розмір компенсації вартості частки автомобіля, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що у договорі купівлі-продажу автомобіля визначена вартість його продажу. Водночас суди не врахували, що у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний був врахувати дійсну його вартість. Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Звертаючись до суду з позовом, позивач на обґрунтування вартості спірного автомобіля надала звіт про оцінку майна, за яким середня ринкова вартість транспортного засобу становить 489 530 грн. Відповідач на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів суду не надав, не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, не надав суду заперечень щодо звіту про оцінку транспортного засобу, а тому Верховний Суд дійшов висновку, що саме ці обставини, з`ясовані судами на підставі звіту, підлягали врахуванню ними під час визначення належного розміру компенсації частини спільного майна колишнього подружжя.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановивши, що сторони придбали автомобіль марки «HYUNDAI» І40, д.н.з. НОМЕР_1 , бувший у використанні (2012 року випуску), під час перебування в зареєстрованому шлюбі і що в ОСОБА_2 , на ім`я якого був зареєстрований цей транспортний засіб, відсутнє зазначене спільне майно подружжя, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в такому випадку позивач має право на грошову компенсацію половини вартості спірного автомобіля.

При цьому, визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля, місцевий суд правильно виходив з того, що розмір компенсації за належну частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя, визначається виходячи з вартості аналогічних транспортних засобів на час поділу майна, що відповідає правовому висновку, викладеному, зокрема у вищенаведеній постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не свідчать про порушення норм матеріального і процесуального права при вирішенні даного спору.

Посилання апелянта щодо не встановлення судом дійсної вартості майна, що підлягає поділу, є непереконливими. Так, звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 на підтвердження вартості спірного автомобіля надала інформацію зі спеціалізованого інтернет-сайту Авто Ріа, за яким середня ринкова вартість відповідного транспортного засобу становить 433 000,00 грн.

Суд першої інстанції констатував, що висловивши свою незгоду щодо вартості відчуженого без згоди іншого подружжя спільного сумісного майна, відповідач іншої, ніж вказана позивачем, вартості майна не зазначив, доказів такої не подав, клопотання про експертне визначення вартості майна не заявив. При цьому, місцевий суд обґрунтовано відхилив доводи відповідача відносно того, що кошти від продажу автомобіля «HYUNDAI» І40, д.н.з. НОМЕР_1 в розмірі 30 000 грн були витрачені на придбання іншого автомобіля марки «Volkswagen Touran», д.н.з. НОМЕР_2 , і за який на користь позивача стягнуто грошову компенсацію попереднім судовим рішенням. При цьому суд виходив з того, що відповідачем не надано доказів на підтвердження цих доводів, хоча факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна, в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя. Факт придбання під час шлюбу транспортного засобу та його відчуження без згоди другого подружжя відповідачем не заперечується.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого у вищевказаній частині ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені в апеляційній скарзі не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, не потребують додаткового правового обґрунтування та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд апеляційної інстанції враховує практику Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.

Відтак, у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду - без змін.

Судові витрати необхідно залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції залишено без змін рішення суду першої інстанції, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Дубенчука Михайла Вікторовича залишити без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 23 січня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 30 травня 2025 року.