ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року

м. Київ

справа № 523/16115/22

провадження № 61-15967св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє її представник - адвокат Ростомов Грант Артурович, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2023 року у складі судді Малиновського О. М. та постанову Одеського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Лозко Ю. П., Кострицького В. В., Назарової М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позову посилалась на те, що на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2015 року вона є власником виділених в натурі 60/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Інші 40/100 частин житлового будинку були виділені в натурі у власність ОСОБА_5 , який є братом позивачки.

Відповідачі є родичами ОСОБА_5 , який за життя незаконно займав виділені позивачці в натурі 60/100 частин житлового будинку, у зв`язку із чим вона була змушена звертатись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення.

Так, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2017 року (справа № 523/14566/17), залишеним без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 25 вересня 2018 року, зобов`язано ОСОБА_5 не перешкоджати їй у користуванні 60/100 частинами спірного житлового будинку та виселено ОСОБА_5 з виділених позивачці в натурі 60/100 частин житлового будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, однак після його смерті відповідачі, які є його родичами, продовжують самовільно проживати у виділеній їй в натурі частині житлового будинку та перешкоджати їй у користуванні її власністю. Наразі вони змінили замки від вхідних дверей, у будинок позивачку не впускають.

Разом із тим, відповідачі не є ані власниками, ані зареєстрованими особами у зазначеній частині житлового будинку, правові підстави для їх проживання відсутні.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила суд усунути їй перешкоди у користуванні виділеними в натурі 60/100 частинами житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається з виділеної частини житлового будинку літ. «А-1ж», з прибудовою літ. «а»: частини - веранди І, площею 6,5 кв. м від загальної площі веранди І, ІІ - ванна площею 6,2 кв. м, 1-1 коридор, площею 5,2 кв. м, № 1-4 житлова кімната, площею 22,3 кв. м, 1-5 житлова кімната, площею 6,4 кв. м, частина вимощення І, частина огородження № 1-3,4 - огородження, сараю літ. «Г», гаражу літ. «З», як самостійної одиниці, шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , без надання іншого житлового приміщення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2023 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні виділеними в натурі 60/100 частинами житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається з виділеної частини житлового будинку літ. «А-1ж», з прибудовою літ. «а»: частини - веранди І, площею 6,5 кв. м; від загальної площі веранди І, ІІ - ванна площею 6,2 кв. м, 1-1 коридор, площею 5,2 кв. м, № 1-4 житлова кімната, площею 22,3 кв. м, 1-5 житлова кімната, площею 6,4 кв. м, частина вимощення І, частина огородження № 1-3,4 - огородження, сараю літ. «Г», гаражу літ. «З», як самостійної одиниці, шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , без надання іншого житлового приміщення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі проживають у 60/100 частинах житлового будинку АДРЕСА_1 , належних на праві власності позивачці, без законних на те підстав, чим створюють останній перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження належним майном.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2023 року в оскаржуваній частині - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог до відповідачки ОСОБА_2 , зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду в цій частині при апеляційному розгляді не встановлено.

При цьому апеляційний суд вказав, що рішення суду першої інстанції переглядається лише в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , заявлених до ОСОБА_2 .

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

01 грудня 2024 року ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Ростомова Г. А. звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року.

В касаційній скарзі заявник просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення у справі про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржені судові рішення ухвалені судами попередніх інстанцій з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

03 березня 2025 року позивачка ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Суворова В. В. звернулась до Верховного Суду з відзивом, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

15 січня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2015 року (справа № 523/13631/14-ц) виділено в натурі у власність ОСОБА_1 60/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що складаються з частини житлового будинку літ . «А- 1ж», з прибудовою літ. «а»: 1/2 частини - веранди І, площею 13,4 кв. м; II - ванна площею 6,2 кв. м, 1-1 - коридор площею 5,2 кв. м, № 1-4 житлова кімната площею 22,3 кв. м, 1-5 - житлова кімната площею 6,4 кв. м, всього загальною площею складає - 46,6 кв. м, у тому числі житлова - 28,7 кв. м, а також 1/2 частину мощення І, 1/2 частину огородження № 1-3,4 - огородження.

Виділено в натурі у власність ОСОБА_5 40/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що складаються з частини житлового будинку літ. «А-1ж», з прибудовою літ. «а» 1/2 частини - веранди І, площею 13,4 кв. м, 1-2 - житлова кімната площею 13,0 кв. м; 1-3 - житлова кімната площею 11,1 кв. м., загальною площею - 30,6 кв. м., у тому числі житлова - 24,1 кв. м, а також надвірні споруди: літ. «Ж» - вбиральня, 1/2 частину мощення І, 1/2 частину огорожі № 1-3,4.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на виділені в натурі 60/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що складаються з частини житлового будинку літ . «А-1ж» , з прибудовою літ. «а»: 1/2 частини - веранди І, площею 13,4 кв. м, II - ванна площею 6,2 кв. м, 1-1 - коридор площею 5,2 кв. м, № 1-4 житлова кімната площею 22,3 кв. м, 1-5 - житлова кімната площею 6,4 кв. м, всього загальною площею складає - 46,6 кв. м, у тому числі житлова - 28,7 кв. м, а також 1/2 частину мощення І, 1/2 частину огородження № 1-3,4 - огородження, без врахування самовільно збудованих приміщень: сараїв «Г», «Е», навіс «Д», «З» -гараж.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на виділені в натурі 40/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що складаються з частини житлового будинку літ. «А-1ж», з прибудовою літ. «а»: 1/2 частини - веранди І, площею 13,4 кв. м; 1-2 - житлова кімната площею 13,0 кв. м; 1-3 - житлова кімната площею 11,1 кв. м, загальною площею - 30,6 кв. м, у тому числі житлова - 24,1 кв. м, а також надвірні споруди: літ. «Ж» - вбиральня, 1/2 частину мощення І, 1/2 частину огорожі № 1-3,4, без врахування самовільно збудованих приміщень: сараїв «Г», «Е», навіс «Д», «З» -гараж.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер витягу 115027491) 11 листопада 2015 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 46,6 кв. м, житловою площею 28,7 кв. м, опис: частина житлового будинку літ. «А-1ж» з прибудовою літ. «а»: частини - веранди І, площею 6,5 кв. м; від загальної площі веранди І, ІІ - ванна площею 6,2 кв. м, 1-1 коридор, площею 5,2 кв. м, № 1-4 житлова кімната, площею 22,3 кв. м, 1-5 житлова кімната, площею 6,4 кв. м, частина вимощення І, частина огородження № 1-3,4 - огородження, без врахування самовільно побудованих приміщень: сараїв літ. «Г», «Е», навіс літ. «Д», «З» - гараж. Підстава виникнення права власності: рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2015 року.

У подальшому ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про вселення, посилаючись на те, що останній перешкоджає їй у вселенні в належну їй частину спірного житлового будинку.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2016 року (справа № 523/12845/16), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Одеси від 24 січня 2017 року, вселено ОСОБА_1 у виділену їй в натурі рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2015 року частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

У подальшому ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, посилаючись на те, що останній добровільно не звільняє належні їй 60/100 частин спірного житлового будинку.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2017 року (справа № 523/14566/17), залишеним без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 25 вересня 2018 року, зобов`язано ОСОБА_5 не перешкоджати ОСОБА_1 у користуванні виділеними їй в натурі 60/100 частинами житлового будинку АДРЕСА_1 та виселено ОСОБА_5 з виділених позивачці в натурі 60/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи рішення про усунення перешкод та виселення з 60/100 частини житлового будинку, суд встановив самоправне заняття ОСОБА_5 належної на праві власності ОСОБА_1 частини житлового будинку.

Вказані судові рішення не виконані.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

За адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: дружина ОСОБА_5 - ОСОБА_3 та діти ОСОБА_5 : ОСОБА_2 , ОСОБА_4 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог, заявлених ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,в апеляційному порядку не переглядалось, а тому, в силу положень частини другої статті 17 ЦПК України, у вказаній частині не є предметом і касаційного перегляду.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та постанова суду апеляційної інстанції відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Разом із тим, за змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Кожному гарантується недоторканність житла (стаття 30 Конституції України).

Предметом касаційного перегляду є позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні 60/100 частинами житлового будинку АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

У частині третій статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Викладене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2015 року (справа № 523/13631/14-ц) ОСОБА_1 є власником виділених в натурі 60/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Право власності на вказане житлове приміщення зареєстровано за позивачкою у встановленому законом порядку.

Інші 40/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 виділені судом в натурі у власність ОСОБА_5 .

З часу виникнення у ОСОБА_1 права власності на виділені в натурі 60/100 частин житлового будинку за вказаним судовим рішенням, остання неодноразово зверталась до суду з позовними вимогами до ОСОБА_5 з метою усунення перешкод, які ним чинились, а судовими рішеннями факт таких перешкод та самовільне зайняття належних позивачці 60/100 частин житлового будинку був підтверджений.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Після його смерті у належних позивачці на праві власності та виділених в натурі 60/100 частинах житлового будинку безпідставно проживає, зокрема, відповідачка ОСОБА_2 , яка є донькою ОСОБА_5 , та яка добровільно звільнити безпідставно займане нею житлове приміщення відмовляється.

Згоди на вселення у належне на праві власності житлове приміщення ОСОБА_1 відповідачці ОСОБА_2 не надавала.

Ураховуючи, що ОСОБА_2 проживає у виділених в натурі 60/100 частинах житлового будинку АДРЕСА_1 , належних на праві власності ОСОБА_1 , без законних на те підстав, чим створює перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належним їй майном, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для виселення зазначеної відповідачкиз вказаного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення.

Оцінюючи виселення ОСОБА_2 на предмет пропорційності, встановивши, що порушені права позивачки - власника житла, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, суди попередніх інстанцій обґрунтовано вважали, що у цьому випадку за обставин цієї справи виселення відповідачки зі спірного житла є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним.

Судами правильно прийнято до уваги, що спірні 60/100 частин будинку АДРЕСА_1 не є єдиним житлом ОСОБА_2 , яка має право на користування іншими виділеними в натурі 40/100 частинами цього житлового будинку.

Наведене спростовує доводи касаційної скарги про необхідність одночасного вирішення судом питання про надання іншого житлового приміщення.

Посилання у касаційній скарзі на неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у вказаних постановах, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального

і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та постанови суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє її представник - адвокат Ростомов Грант Артурович, залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2023 року в оскаржуваній частині та постанову Одеського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов