Справа № 450/296/24 Провадження № 2/450/272/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" травня 2025 р. Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Мельничук І. І.

секретаря судового засідання Дикої О. Ю.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи Дацко А. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи приватний нотаріус Пустомитівського нотаріального округу Львівської області Віблий Любомир Зеновійович, ОСОБА_5 про визнання удаваним договору купівлі-продажу,-

в с т а н о в и в :

позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить суд визнати удаваним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 13.12.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського нотаріального округу Львівської області, зареєстрований в реєстрі за № 1724, що в дійсності укладено договір дарування; судові витрати покласти на позивача у справі.

В обґрунтування позову зазначає, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є бабусею позивачки ОСОБА_7 по материнській лінії. За життя бабуся набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 , площею 22,6 кв.м. на підставі ордера №10 від 29.03.1987 року, виданого виконавчим комітетом Пустомитівської районної ради депутатів трудящих. ОСОБА_7 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 . За її твердженням, після народження вона неодноразово чула від бабусі про намір подарувати їй зазначену квартиру. 11.09.2007 року позивачка була зареєстрована в цій квартирі, що підтверджується відповідною відміткою у паспорті. У 2011 році ОСОБА_7 вступила у шлюб з ОСОБА_5 . Після трьох років проживання в будинку батьків чоловіка, подружжя переїхало до квартири, розташованої за вказаною адресою. У 2012 році бабуся позивачки мала намір виїхати на заробітки до Італії, у зв`язку з чим, за твердженням позивачки, вирішила подарувати їй квартиру. Із обґрунтування позивача, її чоловік запропонував оформити дарування через знайомого нотаріуса, взявши на себе усі витрати. Позивачка стверджує, що 13.09.2012 року разом з бабусею та чоловіком прибула до приватного нотаріуса, де підписала документи, переконана у тому, що укладає саме договір дарування. Оплату всіх витрат здійснив чоловік, а оригінал договору він забрав із собою. Позивачка наголошує, що ніяких грошових коштів бабусі не передавала, а сама бабуся коштів не отримувала. У подальшому плани бабусі щодо виїзду за кордон не реалізувались у зв`язку з погіршенням стану здоров`я. Вона залишилася проживати в Україні. Шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було розірвано 09.11.2022 року за ініціативою останнього. Після розірвання шлюбу чоловік виїхав із квартири, забравши з собою частину майна, документи та один із автомобілів. Позивачка зазначає, що після розірвання шлюбу колишній чоловік почав вимагати в неї грошову компенсацію або частину квартири, погрожував судовим позовом. У жовтні 2023 року ОСОБА_7 отримала з Пустомитівського районного суду матеріали цивільної справи № 450/3395/23 за позовом ОСОБА_5 про поділ майна подружжя. У додатках до позову містилася копія договору купівлі-продажу від 13.09.2012 року, відповідно до якого позивачка нібито придбала зазначену квартиру, а не отримала її в дарунок, як вважала раніше. Про існування цього договору купівлі-продажу позивачка дізналася лише з позовної заяви свого колишнього чоловіка. За її твердженням, вона ніколи не мала наміру купувати цю квартиру, не передавала жодних коштів бабусі та не укладала з нею жодної домовленості про продаж майна. Натомість її воля та воля дарувальника була спрямована саме на укладення договору дарування. У зв`язку з цим ОСОБА_7 вважає, що договір купівлі-продажу від 13.09.2012 року є удаваним правочином, який насправді приховує договір дарування, і був сфальсифікований або підготовлений без її повного усвідомлення змісту. У зв`язку із вищенаведеним просить позов задоволити повністю.

19.02.2024 року провадження у справі відкрито.

25.03.2024 року на адресу суду надійшли письмові пояснення щодо позовної заяви про визнання договору купівлі-продажу удаваним від представника третьої особи ОСОБА_5 адвоката Коцюбинської Л. С., які вона мотивує тим, що в яких вона виклала правову позицію свого довірителя та обґрунтувала відсутність підстав для задоволення позову. У поданих поясненнях зазначено, що у провадженні Пустомитівського районного суду Львівської області перебуває цивільна справа №450/3395/23 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя, предметом якої є поділ спірної квартири за адресою: АДРЕСА_3 тобто ідентичний об`єкт, щодо якого пред`явлений позов про визнання договору удаваним. У справі №450/3395/23 провадження відкрито 21.07.2023 року, однак розгляд перебуває на стадії підготовчого провадження через неодноразові клопотання ОСОБА_7 про його відкладення. Адвокат Коцюбинська Л.С. вказує, що позивачка безпідставно стверджує, що дізналася про укладення договору купівлі-продажу лише 26.10.2023 року, тоді як договір був укладений у присутності всіх сторін, завірений приватним нотаріусом, і сторонам було роз`яснено його зміст та правові наслідки. У подальшому, позивачка та її тодішній чоловік ОСОБА_5 фактично володіли та користувались спірною квартирою, здійснювали ремонт, оплачували комунальні послуги, а сам договір передбачав передачу коштів у розмірі 116 902 грн., що було відображено в документі. Твердження позивачки про те, що коштів вона не передавала, спростовується тим, що розрахунок здійснив третя особа ОСОБА_5 . Також представник наголошує, що всі дії, необхідні для укладення договору купівлі-продажу, були належно виконані: проведено оцінку майна, подано необхідні заяви (в тому числі згода подружжя), договір було нотаріально посвідчено, а квартира з моменту укладення договору перебувала у спільному користуванні сторін. Щодо твердження позивачки про неусвідомлення нею змісту правочину, адвокат зазначає, що необізнаність сторони не може бути підставою для визнання договору удаваним, оскільки стаття 235 ЦК України передбачає, що удаваним є лише той правочин, який вчинено навмисно для приховання іншого правочину. Відтак відсутність у позивачки умислу на укладення удаваного правочину виключає можливість кваліфікації укладеного договору як удаваного. У своїх поясненнях адвокат Коцюбинська Л.С. також посилається на численну судову практику Верховного Суду, включаючи постанови у справах № 6-133цс12, № 6-1026цс16, № 742/1913/15, № 346/2238/15 та ін., де сформульовано правовий підхід до встановлення факту удаваності правочину, зокрема необхідність доведення волі обох сторін на приховання іншого правового результату. Окрім того, представник третьої особи вказує, що після розірвання шлюбу ОСОБА_5 не проживав у квартирі не через добровільний вихід, а у зв`язку із призовом до Збройних Сил України, що підтверджується копією військового квитка. Додатково подано докази переговорів сторін щодо оцінки квартири, де позивачка погоджувалась на проведення експертної оцінки та отримувала відповідні документи. Представник стверджує, що сам позов є проявом зловживання процесуальними правами, оскільки спрямований не на захист прав позивачки, а на створення видимості дарування замість купівлі-продажу з метою виведення квартири з об`єктів спільної сумісної власності подружжя, що є предметом розгляду у справі про поділ майна. На думку третьої особи, поведінка позивачки є недобросовісною у розумінні статті 3 ЦК України, оскільки вона використовує свої процесуальні права у спосіб, що порушує права та інтереси іншої сторони, зокрема право ОСОБА_5 на захист свого майнового інтересу та на розгляд справи у розумний строк.

26.03.2025 року через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача ОСОБА_4 , згідно якого така вказує, що з даним позовом ознайомлена, просить суд врахувати її позицію на підставі вимог ст. 206 ЦПК України, оскільки вона визнає позов у повному обсязі. Додатково зазначає, що вона є бабусею позивачки та мала намір подарувати їй квартиру. Саме з цією метою вона прописала онуку у спірній квартирі ще 11 вересня 2007 року. У 2012 році планувала виїхати за кордон до своєї доньки в Італію. З цією метою 06.06.2012 року отримала закордонний паспорт, і оскільки не планувала повертатись в Україну на постійне місце проживання, прийняла свідоме рішення оформити дарування квартири своїй онуці, яка на той момент перебувала в офіційному шлюбі з ОСОБА_5 . Останній, знаючи про такий намір, особисто звернувся до неї із пропозицією організувати укладення договору дарування через «знайомого нотаріуса», взявши на себе усі витрати, запевнивши, що все буде оформлено належним чином. Відповідач вказує, що повірила йому, погодилася і разом з онукою та її чоловіком 13 вересня 2012 року прибула до приватного нотаріуса у село Солонка. Додає, що під час оформлення правочину жодних грошових коштів їй не передавали, таких не отримувала ні від онуки, ні від її чоловіка. Усі документи були оформлені за ініціативою ОСОБА_5 , а копії договору він забрав із собою. Вказує, що не маючи юридичної освіти та довіряючи словам нотаріуса й онучого чоловіка, була впевнена, що укладає саме договір дарування. Тому даний факт категорично заперечує, оскільки він не відповідає дійсності та її волі. На момент укладення договору її онука перебувала у скрутному фінансовому становищі, тому за таких обставин вважає абсурдним, що вона могла сплатити понад 100 000 грн. вартості квартири, як зазначено у договорі купівлі-продажу. Звертає увагу суду також на те, що онука з дитинства перебувала частково на її утриманні. Її матір працювала за кордоном, а батько мав скромні доходи. Вона ніколи не мала наміру продавати онуці квартиру, лише подарувати її у зв`язку зі своїм планованим виїздом за кордон. З урахуванням викладеного вважає, що: укладений правочин є удаваним і має на меті приховати договір дарування; реального отримання коштів за квартиру не було; дії нотаріуса та третіх осіб (зокрема, ОСОБА_5 ) могли бути навмисно спрямовані на введення її та позивача в оману, зловживаючи її похилим віком, слабким здоров`ям та довірою.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 26.03.2024 року постановлено клопотання представника позивача про витребування доказів задоволити; витребувати у приватного нотаріуса Пустомитівського нотаріального округу Львівської області Віблого Любомира Зеновійовича (81131, с. Солонка, вул. Стуса, 1) належним чином завірені матеріали нотаріальної справи (копії усіх наданих документів) з посвідчення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 13.12.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , зареєстрований в реєстрі за № 1724.

19.04.2024 року через канцелярію суду на вимогу ухвали від 26.03.2024 року від третьої особи приватного нотаріуса Пустомитівського нотаріального округу Львівської області Віблого Любомира Зеновійовича надійшла завірена копія договору купівлі-продажу квартири, посвідченого ним 13.09.2012 року за реєстровим № 1724.

У підготовчому судовому засіданні 19.09.2024 року представником позивача ОСОБА_2 долучено до матеріалів справи заяву ОСОБА_8 , згідно змісту якої, останній вказує, що через своє постійне проживання за кордоном ( АДРЕСА_4 ), вона не має можливості особисто бути присутньою у судових засіданнях, у зв`язку з чим просить суд врахувати її позицію щодо обставин укладення спірного правочину. Із заяви такої, позивачка у справі ОСОБА_7 є її донькою, а відповідачка ОСОБА_4 її мати. Остання з 2007 року висловлювала чіткий намір передати у власність свою квартиру онуці ОСОБА_9 , про що свідчить, зокрема, факт її реєстрації у спірному житлі 11.09.2007 року. У 2012 році, у зв`язку з наміром виїзду на тривалий період до Італії, ОСОБА_4 прийняла рішення оформити договір дарування квартири на свою онуку. Зі слів третьої особи, вона знала, що чоловік її доньки ОСОБА_5 взяв на себе організацію оформлення договору через знайомого нотаріуса, а також оплату всіх пов`язаних витрат. Після укладення правочину 13.09.2012 року донька та мати зателефонували їй, повідомивши, що оформили саме договір дарування, відповідно до спільного наміру. На прохання надіслати копію договору донька пояснила, що всі документи забрав її чоловік, який займався оформленням. Також зазначає, що факту передачі коштів між сторонами не було, і їй достеменно відомо, що на той час її донька мала невисокий дохід, що унеможливлювало сплату зазначеної в договорі купівлі-продажу суми понад 116 000 грн. Про існування саме договору купівлі-продажу, а не дарування, вона дізналася лише зі слів доньки у зв`язку з отриманням останньою позовної заяви у справі про поділ майна подружжя, де серед матеріалів була копія відповідного договору.

19.04.2024 року протокольною ухвалою справу призначено до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримав позовні вимоги у повному обсязі та наголосив, що під час розгляду справи у судових засіданнях достатньо та переконливо доведено обставини, які свідчать про удаваність договору купівлі-продажу квартири від 13.09.2012 року, укладеного між позивачкою та її бабусею відповідачкою. Адвокат Березка Я. О. зазначив, що: реальна воля сторін була спрямована на укладення договору дарування; кошти за квартиру не передавались, що підтверджено сторонами (позивачем та відповідачем), а також свідками; відсутні будь-які документи чи докази, що підтверджують факт оплати вартості об`єкта нерухомості (зокрема, розписки, банківські перекази); договір купівлі-продажу не був наданий ні позивачу, ні відповідачу на руки, про його зміст вони дізнались лише у 2023 році. Також представник вказав, що третя особа ОСОБА_5 не надав пояснень особисто, не з`явився до суду, а його заперечення зводяться до непідтверджених припущень, без доказів фактичної сплати коштів. Представник позивача вказав, що за змістом статті 235 ЦК України та судової практики Верховного Суду, договір є удаваним, якщо він вчинений для приховування іншого правочину. У даному випадку мова йде саме про приховане дарування, що встановлено судом за результатами дослідження доказів.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позицію свого представника, підтвердила, що укладала правочин 13.09.2012 року виключно з метою прийняття дарунку від своєї бабусі ОСОБА_4 (відповідача у справі). Вона наголосила, що: їй було відомо, що бабуся бажає подарувати квартиру, що неодноразово обговорювалося в родинному колі; організацією підписання документів займався її тодішній чоловік ОСОБА_5 , який запевнив, що договір оформлюється як дарування; жодних грошових коштів бабусі не передавала, розрахунку між ними не було; копії договору не отримувала, оригінал залишився у чоловіка; лише у 2023 році дізналася, що був укладений не договір дарування, а договір купівлі-продажу, що стало для неї повною несподіванкою. Позивач також заявила, що не мала ні наміру, ні фінансової можливості купувати квартиру, оскільки на той момент отримувала мінімальну заробітну плату, не мала накопичень, а її чоловік витрати по оформленню узяв на себе, мотивуючи це «економією через знайомого нотаріуса». Вона також заперечила будь-які заяви про отримання коштів для розрахунку з бабусею, а також підтвердила, що жодних доказів передачі грошей від ОСОБА_5 не існує. У зв`язку з цим позивач просила суд позов задоволити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 підтримала позовні вимоги позивачки ОСОБА_7 у повному обсязі та просила суд визнати договір купівлі-продажу від 13.09.2012 року удаваним, вважаючи, що між сторонами насправді було укладено договір дарування квартири, що відповідає реальному волевиявленню сторін.

У судовому засіданні представник третьої особи - адвокат Дацко А. О. позов заперечила в повному обсязі, з огляду на те, що як вже зазначалося у письмових поясненнях від 25.03.2024 року, у провадженні Пустомитівського районного суду Львівської області перебуває цивільна справа № 450/3395/23 за позовом її довірителя, ОСОБА_5 , до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя. Предметом цієї справи є саме спірна квартира, щодо якої заявлено вимогу про визнання договору купівлі-продажу удаваним. Така вважає, що розгляд даної позовної заяви є спробою позивачем уникнути поділу спільного майна у рамках іншої судової справи та штучно змінити правовий режим спірної квартири. Договір купівлі-продажу був укладений за вільного волевиявлення сторін та при повній обізнаності позивача. Позивач особисто підписувала договір, що свідчить про її ознайомленість та згоду з його умовами. А також звертає увагу суду на те, що у договорі чітко зазначено суму коштів у розмірі 116 902 грн., яка підлягала сплаті за квартиру. Хоча платіж формально здійснив ОСОБА_5 , це відбулося в рамках сімейних відносин та спільного бюджету подружжя. Твердження позивачки про непередачу коштів є безпідставним та не спростовує факту укладення саме договору купівлі-продажу. Позивач не надала жодних доказів того, що її довіритель мав намір укласти саме удаваний правочин з метою приховання іншої угоди, наприклад, договору дарування. Необізнаність однієї зі сторін щодо правових наслідків укладеного договору не може бути підставою для визнання його удаваним. На підставі викладеного, просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_10 , повідомила, що проживає за адресою: АДРЕСА_5 , разом зі своєю бабусею ОСОБА_4 , яка є відповідачкою у даній справі. Вона також підтвердила, що є рідною сестрою позивача. Зі слів свідка, після укладення шлюбу позивачем, бабуся мала намір подарувати їй квартиру, яка знаходилась у селі Сокільники, така висловлювала чіткий намір виїхати до Італії, де мешкає її донька на заробітки. У зв`язку з цим вона планувала оформити дарування квартири на онуку, що відповідало її реальній волі. Свідок зазначила, що їй було відомо про існування договору дарування, укладеного між бабусею та ОСОБА_7 , однак ніякого договору купівлі-продажу, як і передачі коштів, вона не бачила. З її слів, факт передачі грошових коштів від ОСОБА_5 бабусі або комусь з родини їй невідомий. Також свідок підтвердила, що: у момент укладення спірного договору в нотаріальній конторі не була присутня; жодної копії договору дарування, чи будь-якого іншого, вона не бачила; ані відповідач, ані позивач цей договір не отримували; після зміни місця проживання бабуся (відповідач) переїхала з квартири в ОСОБА_11 у Семенівку, де і проживає разом із нею до сьогодні, та така про неї піклується. Свідок також повідомила суду, що відповідачка ОСОБА_4 страждає на цукровий діабет, постійно приймає медичні препарати під її наглядом, перебуває на пенсії, а джерел для існування, окрім пенсії, не має. У зв`язку з цим, на її думку, малоймовірно, щоб бабуся продавала квартиру або отримувала за неї кошти, особливо у зв`язку з її станом здоров`я, віком та обмеженою обізнаністю у правових питаннях.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_12 , вказав, що також проживає у АДРЕСА_6 , та такий є сином відповідача, такий повідомив, що йому достеменно відомо про намір його матері подарувати квартиру за адресою: АДРЕСА_3 своїй онуці, ОСОБА_7 , яка є його племінницею. За словами свідка, це рішення мати прийняла у зв`язку з планованим виїздом за кордон до доньки, його сестри, яка постійно проживає в Італії. Свідок підкреслив, що його мати ніколи не мала наміру продавати квартиру, а виключно подарувати її, і саме так вона завжди говорила родині. Він також зазначив, що мати має серйозні проблеми зі слухом і зором, тривалий час страждає на цукровий діабет, а її єдиним джерелом доходу є пенсія. ОСОБА_12 також повідомив, що в нотаріальній конторі під час укладення правочину не був присутній, жодних документів, пов`язаних із договором, не бачив, і особисто про укладення саме договору купівлі-продажу не знав.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_13 , який проживає за адресою: АДРЕСА_7 , такий вказав, що позивач ОСОБА_14 є його похресницею, її колишнього чоловіка охарактеризував, як працьовитого хлопця, також повідомив, що в 2012 році такий позичав у нього гроші на операцію. Вказав, що тісно спілкувався з сім`єю відповідача, а саме ОСОБА_4 , яка проживала з чоловіком до моменту його смерті в 1991 році, із відповідачем підтримує зв`язок по теперішній час. Є близьким другом сім?ї. Зазначає, що завжди знав про її намір саме подарувати квартиру його похресниці, позивачу у справі.

Третя особа приватний нотаріус Пустомитівського нотаріального округу Львівської області Віблий Л. З. в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Солонка Пустомитівського (теп. Львівського) району Львівської області, з однієї сторони ОСОБА_4 , 1945 року народження, (ПРОДАВЕЦЬ), з другої сторони ОСОБА_15 , 1987 року народження (ПОКУПЕЦЬ) уклали договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Віблим Л. З., зареєстрований в реєстрі за № 1724.

За вказаним договором ПРОДАВЕЦЬ продала, а ПОКУПЕЦЬ купила квартиру АДРЕСА_1 . Квартира складається з однієї житлової кімнати та кухні, житловою площею 22,2 кв.м., загальна площа становить 43,6 кв.м. згідно з витягом з рестру прав власності на нерухоме майно, виданого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради „Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" 11.09.2012 року (номер витягу 35461845, реєстраційний номер 37591198). Ця квартира належить ПРОДАВЦЕВІ на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру (будинок), виданого Сокільницькою сільською радою Пустомитівського району Львівської області 27.12.1993 року на підставі розпорядження (наказу) від 11.12.1993 року №12/1, яке зареєстроване Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 27 грудня 1993 року у реєстрову книгу за №3. Відчужувана квартира знаходиться у стані, який є повністю придатний для використання її за цільовим призначенням і прихованих недоліків, самовільних переобладнань чи інших дефектів, про які не було б проінформовано ПОКУПЦЯ, квартира немає. ПРОДАВЕЦЬ зобов?язується вживати заходів для того, щоб технічний стан квартири до передачі її ПОКУПЦЕВІ не погіршувався. ПРОДАВЕЦЬ зобов?язується не демонтувати сантехнічне, електротехнічне та інше обладнання, наявне на момент огляду квартири ПОКУПЦЕМ. У разі невиконання цього обов?язку ПРОДАВЕЦЬ зобов?язується відшкодувати завдану шкоду. Квартира візуально оглянута ПОКУПЦЕМ до підписання цього договору. Продаж вчиняється за 116 902 гривні, 00 копійок, які повністю сплачені ПОКУПЦЕМ ПРОДАВЦЕВІ до підписання цього договору, про що ПРОДАВЕЦЬ своїм підписом під цим договором підтверджує отримання нею повного розрахунку, і грошових претензій до ПОКУПЦЯ не має. Інвентаризаційна оцінка квартири, згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» становить: 116 902 (сто шістнадцять тисяч дев?ятсот дві) гривні, 00 копійок. ПРОДАВЕЦЬ довела до відома ПОКУПЦЯ, а ПОКУПЕЦЬ прийняла до уваги, що згадана квартира до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, не відчужена іншим способом, в спорі, під забороною відчуження та арештом не перебуває, обтяжень, а також будь - яких прав у третіх осіб щодо квартири немає, а також гарантує, що заборгованості за комунальними чи іншими платежами щодо відчужуваної квартири немає.

У вищезазначеному договорі також вказано, що сторони попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчинені правочинів вимог закону, усвідомлюючи природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи добровільно, за відсутності будь - якого примусу як фізичного, так і психічного, а також що Договір підписано сторонами у присутності нотаріуса, особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_4 відчужуваної квартири, перевірено.

А також, згідно заяви ОСОБА_5 , засвідченої приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Віблим Л. 3. від 13.09.2012 року, яку зареєстровано в реєстрі за № 1723, купівля цієї квартири ОСОБА_15 вчиняється за згодою чоловіка ОСОБА_5 , який зареєстрований за адресою: село Піски Пустомитівського району Львівської області.

Право власності відповідача ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), виданого Сокільницькою сільською радою Пустомитівського району Львівської області 27.12.1993 року на підставі розпорядження (наказу) від 11.12.1993 року №12/1, яке зареєстроване Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 27.12.1993 року у реєстрову книгу за №3 та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 35461845 від 11.09.2012 року, та про що остання 13.09.2012 року подала приватному нотаріусу Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Віблому Л. З. заяву, згідно змісту якої така стверджує, що вищезгадана квартира є її особистою приватною власністю.

Факт власноручного підписання спірного правочину позивач та відповідач не заперечували, вказала лише, що спільно вважали, що укладають договір дарування, а не купівлі-продажу.

Чинним законодавством України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Цивільний кодекс України передбачає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом, за домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Нотаріальне посвідчення може бути вчинене лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим законодавством, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а сам правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Чинним законодавством України чітко визначено, які правочини підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема до таких договорів віднесено договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, пожертва, рента, довічне утримання (догляд), спадковий договір) нерухомого майна відповідно до положень статей 657, 715, 719, 729, 732, 745, 1304 Цивільного кодексу України.

До нотаріального посвідчення правочину нотаріус зобов`язаний здійснити перевірку дієздатності та правоздатності сторін правочину. При перевірці цивільної правоздатності та дієздатності юридичної особи нотаріус зобов`язаний ознайомитися з установчими документами, свідоцтвом про державну реєстрацію і витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців цієї юридичної особи і перевірити, чи відповідає нотаріальна дія, яка вчиняється, обсягу її цивільної правоздатності та дієздатності. Копії зазначених документів залишаються в справах нотаріуса. У випадках, передбачених законодавством, нотаріус перевіряє наявність спеціального дозволу (ліцензії) на здійснення юридичною особою окремого виду діяльності.

Під цивільною дієздатністю фізичної особи згідно норм цивільного законодавства розуміється здатність особи своїми діями набувати для себе цивільні права і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть участь у них.

Дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, що підтверджують його вік, зокрема за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії.

Дієздатність громадянина також перевіряється на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.

У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою.

При посвідченні правочинів нотаріус встановлює дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Дотримання відповідності правочинів дійсним намірам сторін і вимогам законності пов`язано не тільки з можливістю визнання укладеного правочину недійсним, а й з відповідальністю нотаріуса за наслідки вчинюваної нотаріальної дії відповідно до Закону України «Про нотаріат», яким передбачено, що нотаріус повинен відмовляти у вчиненні нотаріальної дії, яка суперечить закону. Недотримання вимог закону є підставою для анулювання свідоцтва про право на заняття нотаріальною діяльністю.

Виходячи з того, що позивачем та його представником не надано до суду доказів того, що під час посвідчення оспорюваного договору купівлі-продажу нотаріусом не дотримано вищенаведених вимог законодавства, або з боку нотаріуса мало місце недобросовісне ставлення до виконання своїх обов`язків, і що такі дії нотаріуса оспорювались позивачем, протиправність дій нотаріуса встановлювалась у визначеному законом порядку, суд приходить до висновку, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 13.09.2012 року нотаріусом належним чином виконано всі передбачені діючим законодавством дії, правоздатність та дієздатність сторін договору перевірено, перед підписанням договір дійсно прочитаний сторонами вголос, тощо.

Відповідно до копії довідки, виданої виконкомом Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 14.08.2012 року за підписом сільського голови ОСОБА_16 , вбачається, що ОСОБА_15 та ОСОБА_4 дійсно зареєстровані в АДРЕСА_3 .

Щодо позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу удаваним, слід звернути увагу на наступне:

Відповідно до положень статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК У країни, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчиненні сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦПК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах

Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року в справі 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року в справі 6-1026цс 16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року в справі 742/1913/15 (провадження 61-13992св18), від 21 серпня 2019 року в справі 303/292/17 (провадження 61-12404св18), від 30 березня 2020 року в справі 524/3188/17 (провадження 61-822св20) та підтримані у постанові Верховного Суду в складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року в справі 346/2238/15 (провадження 61-14680сво20).

Тлумачення змісту статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі 6-1026цс16

зроблено правовий висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов?язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного

Суду від 23 січня 2019 року у справі 522/14890/16-ц.

Позивач у позовній заяві стверджує, що правочин купівлі-продажу квартири, укладений 13.09.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_15 , є удаваним і фактично приховує договір дарування. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що була введена в оману ОСОБА_5 , а також вказує, що про сам факт укладення договору дізналася лише 26.10.2023 року.

Разом із тим, зазначені доводи не знайшли свого підтвердження у належних та допустимих доказах. Зміст договору купівлі-продажу квартири від 13.09.2012 року, копія якого наявна у матеріалах справи, прямо свідчить про те, що сторони усвідомлювали правовий характер укладеного правочину, в тому числі і ОСОБА_4 , яка виступала в якості продавця. В договорі чітко зазначено, що ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_15 прийняла у власність квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 . У договорі також зазначено факт отримання ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 116 902,00 грн. від покупця ОСОБА_15 . Твердження позивача про відсутність фактичної передачі коштів залишаються голослівними та не підтверджені жодними доказами у матеріалах справи.

Також із наданих на вимогу ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 26.03.2024 року від третьої особи приватного нотаріуса Пустомитівського нотаріального округу Львівської області Віблого Л. З. копій документів до завіреної копії договору купівлі-продажу квартири, посвідченого ним 13.09.2012 року за реєстровим № 1724, а саме квитанції № 105 від 13.09.2012 року вбачається, що ОСОБА_15 було здійснено оплату на рахунок ГУ ДКСУ у Львівської області у розмірі 1169 грн. 02 коп., де у графі «призначення», окрім іншого вказано збір з операцій придбання (купівлі-продажу) нерухомого майна.

Покази свідків, надані на підтримку позовних вимог, суд оцінює критично, з огляду на те, що зазначені особи перебувають у родинних зв`язках із позивачем, ймовірно є зацікавленими у результаті справи, а також не були безпосередньо присутні при вчиненні спірного правочину, датованого 13.09.2012 року, що суттєво знижує доказову силу їхніх показань.

Таким чином, доводи позивача та відповідно відповідача про удаваність договору купівлі-продажу є безпідставними, надуманими та не підтверджуються жодними належними, допустимими чи достовірними доказами. Зазначені твердження про обман, змову або нібито відсутність відомостей про укладення договору мають суто характер припущення і не можуть бути покладені в основу судового рішення. Натомість у матеріалах справи наявні об`єктивні та переконливі докази, що спростовують позицію позивача.

Указані обставини свідчать про наявність у сторін реального волевиявлення, усвідомлення змісту правочину та наміру на досягнення його правових наслідків. Жодних правових чи фактичних підстав вважати договір удаваним судом не встановлено.

Як на підставу позову про визнання договору дарування удаваним позивач послався на те, що вони не були обізнані щодо правової природи спірного договору, а також, що договір дарування не відповідає їх з відповідачем внутрішній волі та був укладений під впливом обману і зловживання довірою з боку третьої особи ОСОБА_5 , щодо останньої то також, внаслідок віку та стану здоров?я ОСОБА_4 , на підтвердження чого долучає передопераційний епікриз такої, та інші копії рентгенівських знімків.

Наявні у матеріалах справи та досліджені судом докази спростовують таке посилання сторін.

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як вбачається з тексту договору купівлі-продажу квартири від 13.09.2012 року, сторони вчинили даний правочин, будучи попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчинені правочинів вимог закону, усвідомлюючи природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам?яті, діючи добровільно, за відсутності будь - якого примусу як фізичного, так і психічного. Договір підписано в присутності приватного нотаріуса Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Віблого Л. 3., який встановив їх особи та дієздатність.

Доказів, що ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, суду надано не було.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірне, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Засадами ст. 15 ЦК України гарантуються кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірне, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 334 ЦК України, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Згідно з ч. ч. 1 - 3 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

У відповідності до п. 5 постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірне, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Отже, враховуючи сукупність вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню у повному обсязі.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, як мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відео записів, висновків експертів; а відповідно до положень ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень; суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57 - 60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобов`язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи приватний нотаріус Пустомитівського нотаріального округу Львівської області Віблий Любомир Зеновійович, ОСОБА_5 про визнання удаваним договору купівлі-продажу.

Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

У зв`язку з відмовою позивачу у задоволенні його вимог, судові витрати (судовий збір) не підлягають стягненню з відповідача і підлягають покладенню на позивача.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 258-259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи приватний нотаріус Пустомитівського нотаріального округу Львівської області Віблий Любомир Зеновійович, ОСОБА_5 про визнання удаваним договору купівлі-продажу відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення складено 16.05.2025 року.

СуддяІ. І. Мельничук