Справа № 461/5194/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2025 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді: Бориславського Ю.Л.,

за участю секретаря судового засідання: Каралюс Т.Р.,

представника позивача - адвоката: Манукян М.А.,

представника третьої особи: Данчак Т.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення, суд

в с т а н о в и в :

представник позивача ОСОБА_1 адвокат Манукян М.А. звернулася до суду із позовною заявою, у якій просить встановити факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування позову покликається на те, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини позивачу необхідно для оформлення відстрочки від мобілізації та можливості отримання соціальної допомоги. Вказує, що шлюб між сторонами розірвано у 2023 році та згідно договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 08.01.2024 року відповідачка передала на виховання та постійне проживання дитину ОСОБА_3 позивачу. Дитина ОСОБА_3 постійно проживає разом із позивачем, який повністю займається вихованням дитини. Відповідач постійно проживає у Ізраїлі, де має нову сім`ю. Відтак, просить позов задовольнити.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 15.11.2024 року справу прийнято до розгляду, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження.

У судовому розгляді позивач та представник позивача адвокат Манукян М.А. позов підтримали, просили задовольнити з підстав викладених у позові та в додаткових поясненнях вказала, що обраний спосіб захисту відповідає вимогам законодавства.

Представник третьої особи Данчак Т.П. у судовому засіданні заперечила позовні вимоги та вказала, що питання самостійного виховання дитини та утримання може бути вирішено у спорі щодо позбавлення батьківських прав, а тому стороною позивача обрано неналежний спосіб захисту. Просила відмовити у задоволенні позову.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, про місце, день та час судового розгляду була повідомлена належним чином.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника.

Суд, ухвалив розглядати справу за відсутності відповідача, яка у судове засідання повторно не з`явилася, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила, представник позивача не заперечила проти заочного розгляду справи. Відтак, суд приходить до переконання про можливість, відповідно до ст. 280 ЦПК України, ухвалити заочне рішення у справі.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходив з наступного.

Згідно ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Із змісту ч.2 ст.315 ЦПК України вбачається, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 ) /а.с.13/.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11.10.2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано /а.с.7-8/.

10.10.2023 року Галицьким районним судом м. Львова видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 /а.с.9/

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08.07.2024 року припинено нарахування та стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 /а.с.96-97/.

08.01.2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, яким визначено, що син сторін ОСОБА_3 проживає за місцем реєстрації батька, а саме: Львівська область, Жовківський район, село Воля-Висоцька. Про зміну місця проживання дитини, батько зобов`язується попереджувати матір письмово із вказуванням точного місця проживання дитини не пізніше одного місця з моменту зміни місця проживання /а.с.10/.

Водночас, згідно акта №138 від 20.05.2024 року, складеного працівниками ЛКП «Сяйво», з січня 2024 року ОСОБА_1 займається вихованням сина ОСОБА_3 самостійно, що встановлено з виходом на адресу: АДРЕСА_1 , де ОСОБА_1 проживає разом із сином ОСОБА_3 без реєстрації /а.с.11/.

Доказів письмового попередження про зміну місця проживання дитини до матеріалів справи не долучено.

Згідно з довідкою №186 від 21.05.2024 року, виданою директором середньої загальноосвітньої школи №67 м. Львова, ОСОБА_3 є учнем 2-Б класу, регулярно відвідує заняття у школі, охайний, доглянутий. Мати ОСОБА_2 контакту зі школою не підтримує, батьківські збори не відвідує, перебуває за кордоном з 2023 року, не цікавиться вихованням та навчанням дитини. Дитина проживає з батьком ОСОБА_1 /а.с.22/.

Відповідно до акта оцінки потреб сім`ї/особи від 17.06.2024 року та висновку оцінку потреб сім`ї від 17.06.2024 року, ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_1 , дитина підтримує контакт з мамою у телефонному режимі, оскільки , на даний час, мама проживає в Ізраїлі/а.с.91-92, 93/.

За місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 характеризується позитивно, активно займається вихованням сина, стежить за успішністю, за побутовими умовами, харчуванням, одягом /а.с.94/.

Згідно характеристики учня 2-Б класу СЗШ №67 м. Львова ОСОБА_3 від 11.06.2024 року, ОСОБА_4 навчається в школі з 2024 року, має хороші досягнення у навчанні. Батько, ОСОБА_1 бере активну участь у житті класу, регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться життям дитини. З 2024 року ОСОБА_4 проживає з батьком, котрий і утримує його повністю. Мама на зв`язок із класним керівником не виходить /а.с.95/.

Зі свідчень свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 їм відомо, що ОСОБА_1 самостійно виховує ОСОБА_3 , мама ОСОБА_2 виїхала за кордон та не займається вихованням дитини, ОСОБА_3 постійно проживає разом із ОСОБА_1 та перебуває на його утриманні та вихованні.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Згідно з частинами 2, 8, 9 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один з батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22.

Таким чином, в ході розгляду справи судом не встановлено порушення прав позивача та інтересів дитини, які б підлягали захисту у судовому порядку в обраний позивачем спосіб, та необхідність встановлення (підтвердження) судом факту, про який просить позивач.

Згідно ч. 1, 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Закон не передбачає обов`язку підтверджувати факт відсутності участі батьків у вихованні дитини або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні шляхом встановлення юридичного факту в судовому порядку.

Натомість, такий факт може бути підтверджений за рішенням суду в разі вирішення питання, зокрема, щодо позбавлення особи батьківських прав.

Так, за п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Отже, при встановленні факту самостійного виховання дитини батьком фактично встановлюється юридичний факт, в силу якого обсяг прав матері обмежується або припиняється, тобто вона може бути позбавлена батьківських прав щодо дитини на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України.

Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що факт самостійного виховання та утримання позивачем дитини може бути підставою (обставиною), яка підлягає доведенню під час розгляду судової справи про захист конкретних прав чи свобод позивача і не потребує додаткового попереднього його встановлення судом, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, відповідач не заявляла про відшкодування судових витрат, а тому відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 76-81, 89, 258-259, 263-265, 268, 280-282, ЦПК України, суд

у х в а л и в :

у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, або в строки та порядку, передбачені ст. 354, 355 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 02.06.2025 року.

Суддя: Бориславський Ю. Л.