УХВАЛА

29 травня 2025 року

м. Київ

справа № 363/1696/13-ц

провадження № 61-6267ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 листопада 2013 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 18 серпня 2014 року у справі за позовом міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в Київській області в інтересах держави в особі Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» до Вишгородської міської ради Київської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним рішення міської ради та державного акту на права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2013 року прокурор звернувся до суду з зазначеним вище позовом.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 25 листопада 2013 року позов прокурора задоволено частково. Визнано незаконним рішення Вишгородської міської ради Київської області від 29 грудня 2009 року № 31/16 в частині надання у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,12 га для ведення садівництва, що розташована у садовому товаристві «Дніпро-8».

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1041 га для ведення садівництва, кадастровий номер :38:095:0173, виданий на ім`я ОСОБА_3 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 18 серпня 2014 року апеляційну скаргу заступника прокурора Київській області задоволено частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 листопада 2013 року в частині відмови у задоволенні позову скасовано та ухвалено нове рішення в цій частині.

Позов міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в Київській області в інтересах держави в особі Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» до Вишгородської міської ради Київської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та повернення майна із чужого незаконного володіння задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1041 га, укладений 26 грудня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Людмилою Андріївною та зареєстрований в реєстрі за №3938.

Повернуто у власність держави земельну ділянку площею 0,1041 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер :38:095:0173, розташованої на території Вишгородської міської ради Київської області, яка перебуває у володінні ОСОБА_4 .

В іншій частині рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 листопада 2013 року залишено без змін.

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 листопада 2013 року.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 04 травня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 20 липня 2017 року, у задоволенні поданої заяви ОСОБА_4 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 12 листопада 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 04 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 20 липня 2017 року залишено без змін.

15 травня 2025 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 листопада 2013 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 18 серпня 2014 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу до суду першої інстанції.

ОСОБА_1 вказує, що не була залучена до участі у справі № 363/1696/13-ц, проте оскаржені судові рішення стосуються її прав, свобод та інтересів.

Колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 з огляду на таке.

Заявниця не заперечує того факту, що вона не оскаржувала в апеляційному порядку рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 листопада 2013 року, однак вважає, що має право на їх касаційне оскарження відповідно до частини четвертої статті 389 ЦПК України.

За змістом пункту 9 частини третьої статті 2 ЦПК України до основних засад (принципів) цивільного судочинства належить забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення (частина перша статті 17 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) аналізуючи питання доступу до суду в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) неодноразово зазначав, що право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Водночас такі обмеження не повинні обмежувати доступ, який залишається для особи, у такий спосіб або в такій мірі, щоб сама суть права була порушена.

Крім того, обмеження не буде сумісне з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету та якщо відсутнє розумне співвідношення пропорційності між засобами, що використовуються і метою, яка має бути досягнута.

Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) № 36760/06, п. 230, у справі «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia) № 40160/12 п. 78-82).

Крім того, ЄСПЛ наголошує на цінності та важливості дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися юридична визначеність та повага до суду (див. згадане рішення у справі «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia) п. 96).

За змістом частини четвертої статті 389 ЦПК України особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, має право подати касаційну скаргу на судове рішення лише після його перегляду в апеляційному порядку за її апеляційною скаргою, крім випадку, коли судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи було ухвалено безпосередньо судом апеляційної інстанції.

Отже загальне правило для особи, яка не брала участі у справі, але вважає, що суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки полягає в тому, що ця особа, має подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції і лише після апеляційного перегляду за її апеляційною скаргою, звертатись до суду касаційної інстанції.

Вочевидь таке обмеження не є формальним, а обумовлено необхідністю забезпечення стадійності цивільного процесу, запобігання можливим зловживанням процесуальними правами, спрямовано на підтримання принципів юридичної визначеності та належного здійснення правосуддя, враховує роль і завдання Верховного Суду.

Ці обмеження не порушують право доступу до суду, не покладають на особу надмірний тягар, а лише встановлюють певний процесуальний порядок, за яким особа має спочатку скористатись правом на апеляційний перегляд справи, а лише потім, за наявності підстав, звертатись до Верховного Суду із касаційною скаргою.

Єдиним винятком із загального правила, передбаченого у частині четвертій статті 389 ЦПК України, законодавець визначив випадок, коли судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у справі, було ухвалено безпосередньо судом апеляційної інстанції.

У процесуальному законі відсутнє визначення чи перелік того, що саме слід вважати «судовим рішенням про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у справі, ухваленим безпосередньо судом апеляційної інстанції», однак передбачений частиною четвертою статті 389 ЦПК України виняток із загального правила буде розумним зокрема у ситуації, коли суди першої та апеляційної інстанції прийняли протилежні рішення по суті спору (наприклад про відмову в позові і про задоволення позову).

Однак в силу прямої заборони, передбаченої частиною четвертою статті 389 ЦПК України, перегляд по суті Верховним Судом рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 листопада 2013 року за касаційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, можливий лише після його перегляду в апеляційному порядку за апеляційною скаргою такої особи і якщо під час апеляційного перегляду буде підтверджено, що судовим рішенням вирішувались питання її про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Статтею 370 ЦПК України визначено порядок розгляду апеляційної скарги, що надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, а частиною третьою цієї статті, як і пунктом 8 частини першої статті 374 ЦПК України, передбачені повноваження апеляційного суду, за наявності до того підстав, скасувати свою раніше прийняту постанову.

Водночас, якщо апеляційний суд встановить, що судовими рішеннями суду першої інстанції не вирішувались питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у справі, апеляційне провадження підлягає закриттю (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України).

Верховний Суд також не може залишати поза увагою і рішення ЄСПЛ у справі «Мітсопулос проти України» (від 09 грудня 2021 року, від 07 вересня 2023 року, заява № 62006/09), в яких констатовано, що перегляд в надзвичайному порядку і скасування рішення суду, яке набрало законної сили і підлягало виконанню, не ґрунтувалися на «особливих і непереборних обставинах», а тому суперечили принципу юридичної визначеності, закріпленому пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Касаційний перегляд вважається екстраординарним, з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції, які обмежено питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. Повноваження суду касаційної інстанції не можуть використовуватися для здійснення нового судового розгляду справи.

З урахуванням вказаних обставин, колегія суддів вважає, що подання касаційної скарги ОСОБА_1 не відповідає частині четвертій статті 389 ЦПК України і є передчасним без використання обов`язкової процедури апеляційного оскарження і перегляду рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 листопада 2013 року, а відкриття Верховним Судом касаційного провадження за цією касаційної скаргою буде суперечити як вимогам національного законодавства, так і вищенаведеним висновкам ЄСПЛ.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 2, 10, 17, 388, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 листопада 2013 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 18 серпня 2014 року у справі за позовом міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в Київській області в інтересах держави в особі Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» до Вишгородської міської ради Київської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним рішення міської ради та державного акту на права власності на земельну ділянку.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков Р. А. Лідовець Д. Д. Луспеник