ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2025 року у складі судді Бєльченко Л.А. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, визнання незаконними дій щодо списання коштів на погашення заборгованості по картці, стягнення незаконно списаних коштів та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» на предмет визнання дій неправомірними, стягнення безпідставно списаних грошових коштів у розмірі 5610 грн з її карткового рахунку задля погашення простроченої заборгованості по кредитній картці, процентів за користування безпідставно списаними коштами у розмірі 152,39 грн у відповідності до облікової ставки НБУ за періоди з 19 липня 2021 року по 15 жовтня 2021 року та стягнення моральної шкоди, яку позивач оцінює у 10 000 грн, обґрунтовуючи це тим, що 19 липня 2021 року банк незаконно списав з її рахунку, відкритому позивачем для зарахування до нього дивідендів, як акціонера ПАТ НКМЗ, виплачені позивачеві дивіденди у розмірі 5610 грн на погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним нею 16 червня 2012 року, який закінчив свою дію 31 жовтня 2015 року.

Із вказаними діями банку позивачка не погоджується та вважає, що відповідач безпідставно проводить списання коштів з належного їй рахунку, відкритого 14 липня 2021 року для інших цілей, без будь-якої згоди чи розпорядження її на таке списання грошових коштів. Зазначила, що рішень щодо примусового стягнення з неї грошових коштів на користь банку за кредитним договором від 16 червня 2012 року не існує. Вважає, що з банку має бути стягнуто як безпідставно списані кошти у розмірі 5610 грн, так і також відсотки за користування банком цих безпідставно списаних коштів, у відповідності до положень ст. 1061 ЦК України, що обчислюється згідно облікової ставки НБУ за період знаходження коштів у користуванні банку. Також зазначає, що протиправними діями відповідача їй було спричинено моральну шкоду (а.с.1-3).

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано дію АТ КБ «ПриватБанк» щодо автоматичного списання належних ОСОБА_1 коштів з карткового рахунку НОМЕР_1 на погашення простроченої заборгованості по картці № НОМЕР_2 незаконною.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 5 762,59 грн, з яких: 5 610 грн - безпідставно списані грошові кошти в розмірі; 152,59 грн - проценти за користування безпідставно списаними грошовими коштами за період з 19 липня 2021 року по 15 жовтня 2021 року в розмірі 152,59 грн, з утриманням з цих сум АТ КБ «ПриватБанк» податків та інших обов`язкових платежів та моральну шкоду у розмірі 2 000 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн (а.с.114-120).

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем повністю доведено безпідставне списання відповідачем коштів в погашення кредитної заборгованості, що виникла за кредитним договором, укладеним раніше у 2012 році, на що позивач не надавала своєї згоди, встановивши при цьому, що кошти, які надійшли у липні 2021 року, мають інше призначення та інший рахунок позивача, що призвело до тривалого користування відповідачем цими коштами, належними позивачеві. Також судом першої інстанції встановлено спричинення позивачеві з боку відповідача моральної шкоди такими незаконними діями.

Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ Приватбанк звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати в частині задоволених вимог позивача, ухвалити нове рішення в цій частині, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовити (а.с.122-124)

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано умови Заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 14 липня 2021 року, якою встановлено можливість з рахунку, відкритого за цією Заявою на ім`я позивача, перераховувати кошти на погашення її заборгованості за іншими кредитними зобов`язаннями, що безпосередньо має відношення до спірних правовідносин. Заява від 13 червня 2012 року та Заява від 14 липня 2021 року, підписані позивачем, не є взаємовиключними, а доповнюють одна одну, на думку скаржника. Також скаржник наголосив, що суд першої інстанції не дослідив у повній мірі порядок повернення кредиту, що погоджено сторонами в Умовах та Правилах надання послуг від 14 липня 2021 року. Скаржник вважає, що позивачем не доведено належними доказами обґрунтування її позовних вимог, а тягар доведення такої обґрунтованості покладається на позивача. Вважає, що вимога позивача щодо визнання дій відповідача неправомірними не може бути задоволена у зв`язку з її безпідставністю, а інші вимоги є похідними від цієї.

ОСОБА_1 , своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалася та відзиву на апеляційну скаргу не подавала, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 червня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Згідно даної анкети-заяви ОСОБА_1 погодилась на укладення договору з ПАТ КБ «ПриватБанк» та з Умовами і правилами надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», які розміщені на офіційному сайті за адресою: www.privatbank.ua.

Згідно Статуту від 06 вересня 2019 року, виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 10 червня 2021 року, найменування банку змінено на АТ КБ «ПриватБанк», яке є правонаступником всіх прав та зобов`язань ПАТ КБ «ПриватБанк», що, в свою чергу, є правонаступником ЗАТ КБ «ПриватБанк».

На виконання Анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 13 червня 2012 року банком ОСОБА_1 було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжна картку № НОМЕР_2 зі стром дії до 31 жовтня 2015 року.

14 липня 2021 року ОСОБА_1 підписала Заяву про приєднання до Умов та Правил надання послуг, згідно якої погодилась з Умовами та правилами надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», які розміщені на офіційному сайті за адресою: www.privatbank.ua і отримала карту для виплат № НОМЕР_3 .

Згідно виписки по картці/рахунку позивача № НОМЕР_2 ( НОМЕР_4 ) і додатковим рахункам SAMDN3592 від 16 червня 2012 року за період 31 травня 2021 31 травня 2022 років, складеної відповідачем 31 травня 2022 року, 19 липня 2021 року відбулося автоматичне погашення простроченої заборгованості за карткою № НОМЕР_2 , виданою на підставі угоди SAMDN3592 від 16 червня 2012 року.

Задовольняючи, хоча б і частково, позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що розпорядження на списання грошових коштів зі свого рахунку позивач банку не надавав, доказів цього відповідачем суду не надано. Не надано суду і доказів наявності рішення суду, на підставі якого відповідач мав право списати кошти з рахунку позивача без його розпорядження. Не наведено також відповідачем і не надано доказів про наявність встановлених законом випадків або умов обтяження, предметом якого були б майнові права на грошові кошти, що знаходились на банківському рахунку позивача для їх правомірного списання банком. Доказів підписання позивачем чинних на момент підписання даної анкети-заяви від 2012 року Умов та правил надання банківських послуг, як складової частини кредитного договору, відповідач суду не надав, а позивачем вони не визнаються. Разом з цим зазначив, що заява, яка була підписана позивачем 14 липня 2021 року і зазначені Умови та Правила стосуються безпосередньо відносин, які склалися між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» на момент підписання даної заяви, тобто станом на 14 липня 2021 року. Дії зі списання коштів позивача з іншого рахунку в погашення кредитної заборгованості за іншим договором є діями, визначеними ст. 1073 ЦК України та є безпідставним списанням коштів, що є наслідком застосування відповідальності відповідача, передбаченої цією ж статтею Закону.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною першою статті 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка.

Відповідно до частини третьої статті 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені статтею 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі, яка переглядається, судом першої інстанції та апеляційним судом встановлено, що 16 червня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Приватбанк» дійсно був укладений кредитний договір №SAMDN3592 від 16 червня 2012 року та видано картку № НОМЕР_2 .

Апеляційним судом, як і судом першої інстанції також встановлено, що 14 липня 2021 року ОСОБА_1 уклала з відповідачем ще один договір шляхом підписання Заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг, згідно якої погодилась з Умовами та правилами надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», які розміщені на офіційному сайті за адресою: www.privatbank.ua і отримала карту для виплат № НОМЕР_3 .

Згідно виписки по картці/рахунку позивача № НОМЕР_2 ( НОМЕР_4 ) і додатковим рахункам SAMDN3592 від 16 червня 2012 року за період 31 травня 2021 31 травня 2022 років, складеної відповідачем 31 травня 2022 року, 19 липня 2021 року відбулося автоматичне погашення простроченої заборгованості за карткою № НОМЕР_2 , виданою на підставі угоди SAMDN3592 від 16 червня 2012 року.

За змістом п.п. 1.38, 1.39 ст. 1 Закону України від 5 квітня 2001 року №2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» договірне списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку; списання примусове списання коштів, що здійснюється стягувачем без згоди платника на підставі встановлених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом.

Згідно з п.п. 26.1, 26.3 ст. 26 Закону №2346-ІІІ платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб. Договірне списання здійснюється за платіжною вимогою отримувача або за меморіальним ордером, оформленим банком.

Із положень п. 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року №22 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 березня 2004 року за №377/8976; далі Інструкція), кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Відповідно до п. 6.5 Інструкції якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпоряджання майном. Таке право є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

Як об`єкт цивільних прав і обов`язків гроші є засобом платежу в оплатних договорах і самостійним предметом окремих договорів.

За своїми правовими ознаками договір банківського рахунку є консенсуальною та двосторонньою угодою, при укладенні якої банк бере на себе зобов`язання прийняти та зарахувати на рахунок клієнта належні йому грошові кошти, а також виконувати грошові операції по рахунку за розпорядженням клієнта.

Договір банківського вкладу має бути укладений у письмовій формі та підписаний сторонами, зокрема, шляхом приєднання клієнта до запропонованих банком умов. При цьому сторони можуть обумовити підстави та порядок списання грошових коштів з рахунку клієнта.

Кошти, переказані платником отримувачу, з моменту їх зарахування на банківський рахунок переходять у власність останнього, який має виключне право розпоряджатися ними, а банк, у свою чергу, в межах договору та відповідно до вимог законодавства виконує функції з обслуговування банківського рахунка клієнта (здійснює зберігання коштів, за розпорядженням клієнта проводить розрахунково-касові операції за допомогою платіжних інструментів тощо). За відсутності розпорядження клієнта банк може списати грошові кошти з рахунку лише на підставі рішення суду, а також якщо таке списання передбачено нормами закону чи умовами договору.

Будь-яке рішення суду чи закон, які б зобов`язували АТ КБ «Приватбанк» здійснити списання коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 відсутні.

Аналогічних висновків дішов Верховний Суд і в постанові від 08 жовтня 2024 року у справі №759/3004/22.

Колегія суддів наголошує, що доводи банку про те, що списання грошових коштів з рахунку позивача передбачено умовами договору про надання банківських послуг від 14 липня 2021 року спростовуються положеннями Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року №22.

Так, банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції від 21 січня 2004 року).

Договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема:

- умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання;

- номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання;

- назву отримувача;

- номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника;

- перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі) (пункт 6.4 Інструкції від 21 січня 2004 року).

Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника.

Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті «Призначення платежу» якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (пункт 6.5 Інструкції від 21 січня 2004 року).

Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції правомірно встановлено той факт, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Умов розумів позивач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи відповідні заяви як у 2012 році, так і у 2021 році, а також те, що вказані документи на момент укладення між сторонами правочинів містили умови, зокрема, й щодо права банку здійснювати договірне списання грошових коштів з усіх рахунків ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року в справі № 6-16цс15.

Колегія суддів доходить висновку, що доводи скаржника не містять істотних та необхідних для спростування висновків суду першої інстанції доказів та інших обставин, які б не були досліджені судом першої інстанції, з якими повністю погоджується колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки посилання АТ КБ «ПриватБанк» на правомірність списання грошових коштів з банківського рахунку ОСОБА_1 та недоведеність порушення прав останньої не відповідає вимогам закону, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, N 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судам необхідно досліджувати кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не повинна бути поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін як на одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 21 травня 2025 року.

Повний текст постанови складено 30 травня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна