Справа № 203/4982/24
Провадження № 2/0203/231/2025
28 квітня 2025 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Іваницької І.В.
за участю секретаря судового засідання Кочевської В.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування кімнатою в гуртожитку
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування кімнатою в гуртожитку, в обґрунтування якого посилається на те, що згідно ордеру на зайняття житлової площі у гуртожитку Дніпровського машинобудівного заводу ім. В.І. Леніна №7 від 30.01.1990 він є уповноваженим наймачем кімнати 332 за адресою: АДРЕСА_1 .
На даний час у кімнаті разом з ним зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрована з 20.11.1997), яка з 2000 року добровільно виїхала з кімнати, забрала всі свої речі, кімнатою не цікавиться, постійно мешкає в іншій країні; жодних зв`язків з ОСОБА_2 позивач не підтримує, де вона проживає, не знає; реєстрація ОСОБА_2 у кімнаті носить формальний характер; усі витрати по утриманню кімнати та витрати по житлово комунальним послугам позивач несе самостійно по кількості осіб, які зареєстровані. Також позивач не може звернутися до відповідних служб міста для оформлення субсидії.
Вищезазначені обставини справи у своїй сукупності свідчать про порушення прав позивача з боку відповідача і необхідності захисту таких прав судом, шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право на проживання у спільній кімнаті.
На підставі викладеного, позивач просить суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи №203/4982/24 (провадження №2/0203/1911/2024) для розгляду справи визначено головуючого суддю Іваницьку І.В.
Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25.11.2024 після усунення позивачем недоліків позовної заяви її прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, який визначено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22.01.2025 задоволено клопотання позивача про витребування у КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради копії належним чином засвідченої виписки з особового рахунку за адресою: АДРЕСА_2 ; відомостей щодо зареєстрованих осіб.
У судових засіданнях позивач вимоги позовної заяви підтримав, просив їх задовольнити.
Відповідачка та повноважний представник третьої особи до суду не з`явилися, були повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином, причин неявки не повідомили, жодних клопотань чи/ або заяв по суті справи від них до суду не надходило.
У судовому засіданні 31.03.2025 судом за клопотанням позивача були допитані в якості свідків особи, які приймали участь у складанні акту обстеження домогосподарства від 12.09.2024, а саме мешканці кімнат 313 та АДРЕСА_3 : ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
У судове засідання, призначене на 28.04.2025, сторони не з`явилися, причин неявки не повідомили.
31.03.2025 від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, в якій він позовні вимоги підтримав.
У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності з викладеними обставинами дає суду підстави для застосування положень частини 4 статті 223, статті 280 Цивільного процесуального кодексу України .
28.04.2025 у засіданні суд постановив ухвалу про розгляд справи у заочному порядку.
Справу розглянуто без фіксування звукозаписувальними технічними засобами на підставі частини 2 статті 247 ЦПК України.
Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що згідно ордеру на зайняття житлової площі у гуртожитку Дніпровського машинобудівного заводу ім. В.І. Леніна №7 від 30.01.1990 ОСОБА_1 є уповноваженим наймачем кімнати 332 за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно довідки КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради №366 від 03.09.2024 у кімнаті АДРЕСА_4 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 01.02.1990, та колишня дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 20.11.1997. Станом на 03.09.2024 гуртожиток знаходиться в розпорядженні КП «Жилсервіс-5» ДМР. Згідно технічного паспорту на гуртожиток за адерсою: АДРЕСА_1 належить на праві власності територіальній громаді м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради.
Матеріалами справи підтверджено, що 19.04.1997 громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та громадянка України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уклали шлюб, про що 19 квітня 1997 року складено відповідний актовий запис за № 129; прізвища після державної реєстрації шлюбу: чоловіка ОСОБА_6 , дружини ОСОБА_7 ; місце державної реєстрації: Відділ реєстрації актів громадянського стану виконкому Кіровської районної Ради народних депутатів міста Дніпропетровська.
Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01.08.2023, яке набрало законної сили, шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 19.04.1997 Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Кіровської районної Ради народних депутатів міста Дніпропетровська (актовий запис №129), розірваний.
Згідно довідки КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради від 24.02.2025 у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_1 відкритий особистий рахунок на дві особи №3-014332 з 01.09.2012, який дійсний на теперішній час.
Як стверджує позивач, у 2 000 році відповідачка добровільно виїхала з кімнати, забрала всі свої речі, кімнатою не цікавиться, постійно мешкає в іншій країні; жодних зв`язків з ОСОБА_2 позивач не підтримує, де вона проживає, не знає; реєстрація ОСОБА_2 у кімнаті носить формальний характер; усі витрати по утриманню кімнати та витрати по житлово комунальним послугам позивач несе самостійно по кількості осіб, які зареєстровані. Також позивач не може звернутися до відповідних служб міста для оформлення субсидії.
На підтвердження факту не проживання ОСОБА_2 у кімнаті гуртожитку до позовної заяви наданий акт про обстеження домогосподарства за адресою: АДРЕСА_2 , підписаний мешканцями кімнат №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 та директором КП «Жилсервіс-5». Цим актом підтверджено, що ОСОБА_2 з 2 000 року переїхала мешкати до російської федерації, кімнату не навідує, власних речей в кімнаті не має.
Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Як зазначено у статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України`від 18 грудня 2008 року).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Згідно зі статтею 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 вересня 2021 року зазначено, що з урахуванням положень статті 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України, статей 64, 65, 71, 72 ЖК Української РСР, враховуючи те, що особа, яка на законних підставах вселилася в жиле приміщення як член сім`ї наймача та зареєстрована у ньому, набула рівного права із наймачем на користування жилим приміщенням, несе тягар його утримання, така особа має право на звернення до суду за захистом своїх прав, зокрема, і з позовом про визнання іншої особи (зокрема й наймача) такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.
Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі №641/8007/17, провадження №61-2577св19.
Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні, а на відповідача - довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами.
На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Вказане також відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказував на те, що ОСОБА_2 протягом тривалого часу не проживає у спірній кімнаті, не цікавиться житлом, не приймає участь в його утриманні, тому наявні підстави для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих позивачем, дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 на законних підставах набула права користування спірною кімнатою в гуртожитку як член сім`ї наймача та має право на проживання у ній.
З наявного в матеріалах справи акту обстеження домогосподарства від 12.09.2024 та показань свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , допитаних у судовому засіданні, встановлено, що ОСОБА_2 з січня 2 000 року не проживає у кімнаті, не має там власних речей, добровільно переїхала мешкати до російської федерації та більше до кімнати не поверталась. Також допитані свідки зазначили, що подружжя ОСОБА_7 жило без сварок, про факти перешкоджання ОСОБА_2 у користуванні житлом їм невідомо.
Будь-яких доказів щодо створення відповідачу перешкод в користуванні кімнатою матеріали справи не містять та судом не встановлено.
Також у матеріалах справи немає доказів того, що з січня 2 000 року до звернення у вересні 2024 року ОСОБА_1 з позовом, ОСОБА_2 проживала у кімнаті або вчиняла дії, які б вказували, що вона не проживає там з поважних причин, має інтерес у користуванні кімнатою як її житлом.
З огляду на викладене, суд доходить висновку про неповажність причин тривалої відсутності ОСОБА_2 у кімнаті, що є підставою для втрати права користування цим житловим приміщенням.
За результатами розгляду цієї справи судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 не проживає у спірному житлі понад строки, встановлені ст. ст. 71, 72 ЖК України (понад шість місяців), її особисті речі у кімнаті відсутні, за період своєї відсутності відповідачка не несе тягар утримання спірного житла, не сплачує комунальні послуги та не несе відповідальність перед третіми особами.
Враховуючи викладене у своїй сукупності, суд доходить висновку про обґрунтованість визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
З урахуванням положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а також того, що позов задоволений повністю, з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 1 211,20 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 78, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування кімнатою в гуртожитку задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням: АДРЕСА_4 .
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса останнього відомого зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1 211,20 грн (одну тисячу двісті одинадцять грн 20 коп.).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем, третьою особою в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на заочне рішення може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини заочного рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється від дня складення повного судового рішення. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя І.В. Іваницька