Номер провадження: 22-ц/813/428/25
Головуючий у першій інстанції Мурманова І.М.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Консалт Солюшенс

на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 березня 2023 року

у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Консалт Солюшенс до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

встановив:

07 вересня 2022 року позивач ТОВ «Консалт Солюшенс» звернулось до суду із вказаним вище позовом, у якому просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 інфляційне збільшення та 3% річних у розмірі: 23 301, 72 грн.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2011 року задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «НАДРА» в особі філії ПАТ «КБ Надра» Одеського регіонального управління до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №05/09/2005/840-К/578 від 22 вересня 2005 року в загальному розмірі станом на 18.04.2011 року 75 472, 01 грн, з яких: 38 182,81 грн заборгованість за кредитом, 8 477,58 грн заборгованість за відсотками, 14 542,29 грн пеня за порушення сплати ануітетного платежу, 5 107,05 грн комісія, 9 162,28 грн сума штрафу за невиконання зобов`язань.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23.03.2021 року заяву ТОВ «Консалт Солюшенс», за участю ПАТ «КБ «НАДРА», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про заміну сторони виконавчого провадження задоволено. Замінено стягувача ПАТ «КБ «НАДРА» на його правонаступника ТОВ «Консалт Солюшенс» у справі №2-4231/11 за позовом ПАТ «КБ «НАДРА» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованість за кредитним договором № 05/09/2005/840-К/578 від 22.09.2005 року.

Вказане рішення суду відповідачами не виконане, тому позивач посилаючись на вимоги ст. 625 ЦК України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інших розмір процентів не встановлений договором або законом, зазначає, що за період з 23.02.2019 року по 23 лютого 2022 року інфляційні витрати за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року становлять: 16 503, 04 грн, 3% річних 6 798,68 грн, а загалом 23 301, 72 грн, які просить стягнути з відповідачів на користь товариства.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 березня 2023 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Консалт Солюшенс до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів залишено без задоволення.

У апеляційній скарзі ТОВ «Консалт Солюшенс», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що привело до помилкового висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, з підстав наведених в оскаржуваному рішенні, зокрема, щодо обов`язку позивача надати суду докази на підтвердження невиконання відповідачами рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2011 року, при цьому судом залишено поза увагою, що гарантії належного виконання зобов`язання, передбачені ст. 625 ЦК України не залежать від того чи звертався стягувач за примусовим стягненням з боржника наявної заборгованості, тому позивач просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вказані вище позовні вимоги.

Представник скаржника ТОВ «Консалт Солюшенс» та представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Смирнов А.І. просили розглянути справу без їх участі.

У судове засідання сторони будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи не з`явилися, що відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах апеляційної скарги та обговоривши її доводи, апеляційний суд вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає вказаним нормам, виходячи з такого.

Ухвалюючи у справі оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження пред`явлення виконавчого листа до виконання, відкриття виконавчого провадження, не виконання відповідачами рішення суду тощо, а отже позивачем не доведено наявність підстав для застосування до спірних правовідносин ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2011 року задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «НАДРА» в особі філії ПАТ «КБ Надра» Одеського регіонального управління до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №05/09/2005/840-К/578 від 22 вересня 2005 року в загальному розмірі станом на 18.04.2011 року 75 472, 01 грн, з яких: 38 182,81 грн заборгованість за кредитом, 8 477,58 грн заборгованість за відсотками, 14 542,29 грн пеня за порушення сплати ануітетного платежу, 5 107,05 грн комісія, 9 162,28 грн сума штрафу за невиконання зобов`язань.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23.03.2021 року заяву ТОВ «Консалт Солюшенс», за участю ПАТ «КБ «НАДРА», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про заміну сторони виконавчого провадження задоволено. Замінено стягувача ПАТ «КБ «НАДРА» на його правонаступника ТОВ «Консалт Солюшенс» у справі №2-4231/11 за позовом ПАТ «КБ «НАДРА» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованість за кредитним договором № 05/09/2005/840-К/578 від 22.09.2005 року.

Звертаючись до суду із цим позовом ТОВ «Консалт Солюшенс» обґрунтовував заявлені позовні вимоги невиконанням відповідачами рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2011 року.

Вирішуючи справу по суті, суд першої інстанції помилково виснував про відсутність підстав для задоволення позову зважаючи на недоведеність позивачем факту несплати відповідачами заборгованості, стягнутої, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2011 року, зважаючи на таке.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Дійсно, за загальним правилом, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, водночас, колегія суддів зауважує, що доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Так, частиною 4 ст. 81 ЦПК України визначено, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Колегія суддів звертає увагу, що, попри викладені вище вимоги чинного процесуального законодавства, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження обставин щодо виконання чи часткового виконання відповідачами, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2011 року, крім того, як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені яких у суді першої інстанції діяв адвокат Смирнов А.І. взагалі не зазначали про здійснення погашення заборгованості за вказаним вище судовим рішенням ані на користь ПАТ «КБ «НАДРА», ані його правонаступника ТОВ «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС», заперечуючи проти позову, посилаючись виключно на сплив позовної давності для заявлених вимог.

Крім того, безпідставним є посилання суду першої інстанції про ненадання позивачем доказів щодо пред`явлення виконавчого листа до виконання, зважаючи на те, що право кредитора на отримання від боржника сум інфляції за весь час прострочення виконання зобов`язання, а також 3 % річних від простроченої суми, обумовлено самим лише фактом порушення грошового зобов`язання та не пов`язано з тим чи вчинялись кредитором дії щодо примусового стягнення з боржника сум заборгованості.

У суді першої інстанції відповідачі просили застосувати позовну давність до вимог позивача.

Позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вона обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253255 ЦК України та застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (стаття 256, частина перша статті 260, частина третя статті 267 ЦК України).

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України), а тому оскільки на день звернення ТОВ «Консалт Солюшенс» до суду з вказаним вище позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за Кредитним договором відповідачами не погашена, зобов`язання останніх перед банком триває.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Викладене узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

Щодо продовження строків давності на строк дії карантину, необхідно зазначити таке.

Із 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку до 30 червня 2023 року (пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»).

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 02 квітня 2020 року).

Однак суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина четверта статті 14 ЦК України).

Пунктом 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (Закон України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19»).

Отже, на період дії карантину законодавець звільнив позичальника від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення платежів за кредитами (позиками), однак не звільнив від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, тому до спірних правовідносин застосовні положення про позовну давність та щодо її продовження на строк дії карантину.

Тобто, строки давності щодо вимог про стягнення сум за статтею 625 ЦК України, які не спливли на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ (02 квітня 2020 року), продовжуються на строк дії такого карантину.

Такі висновки щодо застосування Закону № 540-ІХ викладені в пункті 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22), а також в постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року в справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22), від 16 листопада 2023 року в справі № 487/1342/21 (провадження № 61-4298св23), від 20 квітня 2023 року в справі № 728/1765/21 (провадження № 61-6640св22), на які посилається заявниця в касаційній скарзі та які не враховані судами попередніх інстанцій.

Отже, на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ (02 квітня 2020 року) прострочені з 02 квітня 2017 року платежі за кредитом перебувають у межах продовженої Законом № 540-ІХ позовної давності.

У цій справі рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2011 року позовні вимоги солідарними боржниками не виконане, таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому в позивача право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникло за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Дійсно, з урахуванням положень статтею 625 ЦК України вказане право підлягає обмеженню строком давності, який підлягає обрахуванню з урахуванням Закону № 540-ІХ.

При цьому згідно із Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі Закон № 2120-ІХ), що набрав чинності 17 березня 2022 року, Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено пунктом 18, за змістом якого в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та в тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Закон № 2120-ІХ виключив можливість нарахування сум за статтею 625 ЦК України з 24 лютого 2022 року, однак не змінив положення пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ щодо продовження строку давності, зокрема за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних, нарахованих до 24 лютого 2022 року, на період дії карантину.

Карантин на території України скасований з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651, тому позивач, звернувшись до суду в вересні 2022 року, в частині вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за період з 23.02.2019 року до 23 лютого 2022 року дотримався строків давності, які продовжувалися відповідно до Закону № 540-ІХ.

Подібні висновки викладену у постанові Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 206/2984/23 (провадження № 61-7249св24).

Ураховуючи викладене, колегія суддів виснує про відсутність підстав для застосування строків позовної давності до заявлених ТОВ «Консалт Солюшенс» вимог у цій справі.

Отже, ураховуючи викладене та приймаючи до уваги наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржниками та з урахуванням положень ч. 2ст. 625 ЦК України, відповідно до якої кредитор має право на отримання від боржника суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, колегія суддів виснує про наявність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Консалт Солюшенс» та стягення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 інфляційне збільшення та 3% річних у розмірі: 23 301, 72 грн, з яких: інфляційне збільшення - 16 503, 04 грн та 3% річних 6 798,68 грн.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.4 ч.1, абз.1 ч. 2, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду потрібно скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ТОВ Консалт Солюшенс, з вказаних вище підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Ураховуючи загальний розмір позовних вимог, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2 481 грн та апеляційної скарги у розмірі 6 202,50 грн (2481+3721,5).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Консалт Солюшенс задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю Консалт Солюшенс до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Консалт Солюшенс () грошові кошти у розмірі 23 301,72 грн, а саме інфляційні витрати у розмірі 16 503, 04 грн та 3% річних у розмірі 6 798,68 гривень в солідарному порядку.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Консалт Солюшенс () судовий збір у розмірі 6 202,50 грн.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 02 травня 2025 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова