ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року

м. Київ

справа № 357/2597/22

провадження № 61-763св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальне підприємство «Виробниче управління житлово-комунального господарства-1»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Комунального підприємства «Виробниче управління житлово-комунального господарства-1» на постанову Київськогоапеляційного суду в складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Мережко М. В., Нежури В. А., від 04 грудня 2024 року та на ухвалу Київського апеляційного суду в складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Верланова С. М., Нежури В. А., від 27 березня 2025 року

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Виробниче управління житлово-комунального господарства -1» (далі - КП «ВУЖКГ-1») про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу і заробітної плати.

Позов мотивовано тим, що з 29 серпня 2007 року вона перебувала у трудових правовідносинах із КП «ВУ ЖКГ-1», працюючи на посаді інженера з охорони праці.

Також її обрано головою профспілкової організації КП «ВУ ЖКГ-1», що підтверджується протоколом звітно-виборних профспілкових зборів 2019 року.

30 грудня 2021 року вона отримала повідомлення про заплановані зміни істотних умов праці за № 07-06/308, відповідно до змісту якого на підприємстві з 01 березня 2022 року буде створено службу з охорони праці, навколишнього природного середовища, цивільного захисту та пожежної безпеки в кількості двох штатних одиниць: начальник служби та інженер з охорони навколишнього середовища. Запропоновано позивачу в строк до 01 березня 2021 року надати відповідь, чи погоджується вона працювати на посаді начальника служби шляхом укладення строкового договору на один місяць.

Вважала, що її посада не була скорочена з дотриманням вимог трудового законодавства, а тому відсутня була необхідність відповідати на лист, оскільки виконати його вимоги фактично неможливо.

09 березня 2022 року наказом КП «ВУ ЖКГ-1» № 17-ВК її звільнено з 01 березня 2022 року з посади провідного інженера з охорони праці у зв`язку з відмовою від продовження роботи шляхом укладення строкового трудового договору у зв`язку із зміною істотних умов праці відповідно до пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України.

Вважає, що її звільнення є незаконним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України, оскільки зміни в організації підприємства насправді не відбулися, посада, яку займала позивач, була штучно виведена зі штатного розпису, а наказ роботодавця про звільнення має дискримінаційний характер.

Між адміністрацією КП «ВУ ЖКГ-1» та нею як головою профспілкової організації триває конфлікт через її активну позицію щодо захисту прав працівників підприємства.

Під час звільнення роботодавець не запропонував їй усі вакантні на підприємстві посади, а посада начальника служби з охорони праці, навколишнього природного середовища, цивільного захисту та пожежної безпеки була запропонована в бік погіршення її умов праці, а саме на умовах роботи не більше 1 місяця на 0,5 ставки.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила:

- поновити її на роботі в КП «ВУ ЖКГ-1» з дати звільнення на посаді провідного інженера з охорони праці;

- стягнути з КП «ВУ ЖКГ-1» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 березня 2022 року до 03 серпня 2022 року в сумі 43 101,47 грн;

- стягнути з КП «ВУ ЖКГ-1» на її користь невиплачену заробітну плату

з 02 березня 2022 року до 09 березня 2022 року в розмірі 1 759,25 грн;

- стягнути з КП «ВУ ЖКГ-1» на її користь витрати на правничу допомогу.

03 серпня 2022 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, у якій просила також визнати незаконним та скасувати наказ КП «ВУ ЖКГ-1» № 17-ВК про звільнення ОСОБА_1 із 01 березня 2022 року з посади провідного інженера з охорони праці у зв`язку з відмовою від продовження роботи шляхом укладення строкового трудового договору у зв`язку із зміною істотних умов праці відповідно до пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України.

Короткий зміст ухвалених судових рішень

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 серпня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, керувався тим, що заява про уточнення позовних вимог, яка містить зміну предмета позову (визнання недійсним та скасування наказу про звільнення), подана до суду поза межами строку, встановленого статтею 49 ЦПК України, а тому не може бути прийнята судом.

Оскільки позивачка не заявила у встановленому законом порядку вимог про визнання незаконним та скасування наказу КП «ВУ ЖКГ-1» від 09 березня

2022 року № 17-ВК про її звільнення, помилково обрала спосіб захисту свого порушеного права, а тому позовні вимоги про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу і заробітної плати є необґрунтованими.

Постановою Верховного Суду від 19 червня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв адвокат Радецька Т. П., задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанову суду касаційної інстанції мотивовано тим, що законодавцем визначено спосіб захисту працівників, які вважають власні трудові права порушеними, саме шляхом пред`явлення позову про поновлення на роботі. Незаконність звільнення (наказу про звільнення) є підставою, а не предметом позову, та обставиною, яка підлягає встановленню під час судового розгляду, незалежно від пред`явлення позивачем окремої позовної вимоги.

Відмова в задоволенні позову про поновлення на роботі у зв`язку з відсутністю вимог про скасування наказу про звільнення не узгоджується з положеннями матеріального права, оскільки установлюючи обставини звільнення працівника та недотримання роботодавцем при звільненні положень КЗпП України, суд не може визнавати обов`язковою умовою для поновлення працівника на роботі скасування наказу про звільнення, оскільки рішення суду про поновлення працівника на роботі свідчить про наявність трудових відносин між сторонами та незаконність наказу про звільнення.

Непред`явлення позивачем вимоги про визнання наказу про звільнення незаконним не перешкоджає задоволенню вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд, встановлюючи обставини звільнення працівника та недотримання роботодавцем при звільненні положень трудового законодавства, не може визнавати обов`язковою умовою для поновлення працівника на роботі скасування наказу про його звільнення.

Під час вирішення питання про поновлення звільненого працівника на роботі дослідженню та встановленню підлягають обставини законності/незаконності звільнення особи, дотримання роботодавцем норм трудового законодавства під час процедури звільнення працівника, а отже, правомірність прийняття роботодавцем наказу про звільнення.

Апеляційний суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги в аспекті недопустимості незаконного звільнення працівника, не вжив заходів, спрямованих на виправлення допущених порушень судом першої інстанції, який не вирішив питання змісту позовних вимог, не з`ясував характер спірних правовідносин.

Постановою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року апеляційну скаргу адвоката Радецької Т. П. в інтересах ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 серпня 2022 року скасовано та ухвалено нове про часткове задоволення позову.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного інженера з охорони праці КП «ВУЖКГ-1») з 02 березня 2022 року.

Стягнуто з КП «ВУЖКГ-1» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 348 746,40 грн, сума визначена без урахування обов`язкових платежів та зборів. В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з КП «ВУЖКГ-1» на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 38 000 грн, та на користь держави судовий збір у розмірі 11 199,65 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що непред`явлення позивачем вимоги про визнання наказу про звільнення незаконним не перешкоджає задоволенню вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки в статті 235 КЗпП України визначено спосіб захисту працівників, які вважають власні трудові права порушеними, саме шляхом пред`явлення позову про поновлення на роботі, незалежно від пред`явлення позивачем окремої позовної вимоги.

Звертаючись до суду за захистом своїх прав, звільнений працівник, який є слабшою ланкою у трудових правовідносинах, може деталізувати позовні вимоги, вимагаючи, зокрема, скасувати наказ про звільнення, поновити на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, так і не пред`являти окремої вимоги щодо скасування наказу, вказуючи лише на визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі.

Під час вирішення питання про поновлення звільненого працівника на роботі дослідженню та встановленню підлягають обставини законності/незаконності звільнення особи, дотримання роботодавцем норм трудового законодавства під час процедури звільнення працівника, а отже, правомірність прийняття роботодавцем наказу про звільнення.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що позивачем невірно обрано спосіб порушеного права, не заявлено вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, є необґрунтованим, оскільки визначальним у даній категорії справи є вирішення питання змісту позовних вимог та з`ясування характеру спірних правовідносин.

Частково задовольняючи позов, апеляційний суд врахував, що рішенням Білоцерківської міської організації профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості № 3 від 01 червня 2022 року відмовлено в наданні згоди на звільнення позивачки. Вказане рішення мотивоване відсутністю доказів того, що посада начальника Служби з охорони праці, навколишнього середовищ, цивільного захисту та пожежної безпеки носить тимчасовий характер. За таких обставин, встановлення строку трудового договору в один місяць є порушенням прав працівника.

При цьому після відмови ОСОБА_1 від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці на посаді начальника служби з охорони праці, навколишнього середовища, цивільного захисту та пожежної безпеки шляхом укладення строкового трудового договору на один місяць з 02 вересня 2022 року на посаду начальника вказаної служби прийнято ОСОБА_2 з оплатою праці згідно штатного розпису та встановленням повного робочого дня.

Таким чином, роботодавцем по відношенню до ОСОБА_1 створені штучні умови дискримінаційного характеру, з метою її подальшого звільнення.

Порушене право незаконно звільненого працівника підлягає захисту відповідно до статті 235 КЗпП України шляхом поновлення ОСОБА_1 на посаді провідного інженера з охорони праці КП «ВУ ЖКГ-1» з 02 березня 2022 року та стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 02 березня 2022 року до 04 грудня 2024 року.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати за період з 02 березня до 09 березня 2022 року необґрунтовані, оскільки позивачка не довела виконання своїх посадових обов`язків.

Короткий зміст вимог заяви про роз`яснення судового рішення

04 лютого 2025 року до Київського апеляційного суду від Казанцевої О. В. в інтересах КП «ВУ ЖКГ-1» надійшла заява про роз`яснення судового рішення.

Заяву мотивовано тим, що у КП «ВУ ЖКГ-1» відповідно до діючого штатного розпису відсутня посада провідного інженера з охорони праці, відповідач не має можливості виконати постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року та поновити ОСОБА_1 на посаді провідного інженера з охорони праці.

Представник відповідача просила роз`яснити, як виконати рішення суду в частині поновлення на посаді провідного інженера з охорони праці, якщо відповідна посада була скорочена та відсутня в штатному розписі підприємства.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції про відмову ухвалити додаткове рішення

Ухвалою Київськогоапеляційного суду від 27 березня 2025 рокузаяву КП «ВУЖКГ-1» про роз`яснення судового рішення залишено без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що питання роз`яснення рішення суду розглядається судом, що ухвалив рішення, і в ухвалі суд викладає більш повно та ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду. Якщо фактично порушено питання про зміну рішення або внесення в нього нових даних, у тому числі й роз`яснення мотивів ухваленого рішення, суд ухвалою відмовляє в роз`ясненні рішення.

Тобто, роз`яснення судового рішення є за своєю суттю одним із способів усунення його недоліків, але без виправлення і постановлення додаткового рішення цим же судом. Роз`яснення судового рішення зумовлюється його нечіткістю за змістом, коли воно є неясним та незрозумілим для осіб, стосовно яких воно ухвалене, так і для тих, що будуть здійснювати його виконання. Це стосується випадків, коли судом недотримані вимоги ясності, визначеності рішення, а саме, мають місце положення, які викликають суперечки щодо його розуміння та під час виконання.

Роз`яснення рішення є засобом виправлення недоліків судового акта, який полягає в усуненні неясності судового рішення суду. Таким чином, суд роз`яснює суть судового рішення, якщо воно є незрозумілим для суб`єкта, якому надано право звернення за відповідним роз`ясненням. Між тим, необхідність такого роз`яснення випливає з обставин неоднозначного розуміння рішення суду з метою його виконання. Роз`яснено може бути рішення суду у разі, якщо без такого роз`яснення його тяжко виконати, оскільки має місце ймовірність неправильного його виконання чи невиконання внаслідок неясності резолютивної частини рішення.

Заявником не надано суду жодних доказів, які б свідчили про наявність підстав вважати, що постанова суду є незрозумілою та нечіткою.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог, викладених у заяві про роз`яснення постанови Київського апеляційного суду м. Києва від 04 грудня 2024 року.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

15 січня 2025 року до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку від імені КП «ВУЖКГ-1» - адвокат Кузьменко Є. А. подав касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року, у якій просив її скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

15 квітня 2025 року до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку від імені КП «ВУЖКГ-1» - адвокат Кузьменко Є. А. подав касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 березня 2025 року,у якій просить її скасувати та передати справу для нового розгляду до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 06 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою КП «ВУЖКГ-1» на постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року та витребувано справу із суду першої інстанції.

У квітні 2025 року матеріали цивільної справи № 357/2597/22 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 травня 2025 року прийнято до провадження касаційну скаргу КП «ВУЖКГ-1» на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 березня 2025 року.

Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У поданих касаційних скаргах представник КП «ВУЖКГ-1» - адвокат Кузьменко Є. А. просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції щодо суті спору, а також скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 27 березня 2025 рокута передати справу для нового розгляду до суду апеляційної інстанції щодо вирішення питання про роз`яснення судового рішення.

Доводи особи, яка подала касаційні скарги

Підставою касаційного оскарження постанови Київського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 211/1508/16, від 07 квітня 2020 року у справі № 126/2662/17, від 20 березня 2020 року у справі № 174/442/17, від 21 січня 2020 року у справі № 686/25653/18, від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга представника КП «ВУЖКГ-1» - адвокатаКузьменко Є. А. на постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року мотивована тим, що відповідач повідомив позивачку про зміну істотних умов праці за два місяці до їх запровадження.

З 01 березня 2022 року в КП «ВУ ЖКГ-1» було внесено зміни до штатного розпису, виведено з адміністративного персоналу, зокрема посаду провідного інженера з охорони праці, яку обіймала ОСОБА_1 .

Тобто з 01 березня 2022 року вказана посада відсутня у КП «ВУ ЖКГ-1».

Нормою частини третьої статті 32 КЗпП України передбачено, що, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Зміна істотних умов праці не порушує угоди сторін, досягнутої при укладенні трудового договору, оскільки угодою сторін визначаються місце роботи і трудова функція працівника.

Оскільки ОСОБА_1 відмовилася зайняти посаду начальника служби з охорони праці, навколишнього середовища, цивільного захисту та пожежної безпеки, її звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України є правомірним.

Апеляційний суд не врахував, що зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку зі змінною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Позивачка звільнена з роботи з підстав, які не передбачають отримання попередньої згоди профспілкового комітету на її звільнення.

Підставою касаційного оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 27 березня 2025 рокузаявник зазначає порушення судом апеляційної інстанції положень статті 271 ЦПК України, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення. Суд не врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 24 липня 2020 року у справі № 128/2734/17.

Касаційна скарга представника КП «ВУЖКГ-1» - адвокатаКузьменко Є. А. на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 березня 2025 року мотивована тим, що оскільки КП «ВУЖКГ-1» створене Узинською міською радою, зміни та доповнення затверджуються останньою, тому підприємство не може самостійно прийняти рішення про створення посади, яка скорочена. Складність виконання постанови суду апеляційної інстанції пов`язано також з відсутністю інших посад, на яку можна було б поновити позивачку.

Суд може роз`яснити судове рішення у разі, якщо нечітким або незрозумілим є зміст його резолютивної частини, як для осіб, щодо яких воно ухвалене, так і для осіб, які будуть здійснювати його примусове виконання.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу представника КП «ВУЖКГ-1» - адвоката Кузьменка Є. А., поданому до суду у березні 2025 року, представник ОСОБА_1 - адвокат Радецька Т. П. заперечує проти доводів сторони відповідача, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Відповідно до копії витягу з наказу КП «ВУ ЖКГ-1»

від 01 серпня 2007 року № 4-К ОСОБА_1 прийнята на посаду інженера

з охорони праці з 29 серпня 2007 року по переведенню з Узинського ВУ ЖКГ згідно з пунктом 5 частини першої статті 36 КЗпП України, з заробітною платою відповідно до штатного розпису, що підтверджується також записом у трудовій книжці НОМЕР_1 (а. с. 9-12, 16, т. 1).

18 грудня 2019 року ОСОБА_1 обрано головою первинної профспілкової організації КП «ВУ ЖКГ-1» (а. с. 17, т. 1).

Наказом КП «ВУ ЖКГ-1» від 30 грудня 2021 року №174 створено з 01 березня 2022 року в КП «ВУ ЖКГ-1» Службу з охорони праці навколишнього середовища, цивільного захисту та пожежної безпеки (далі Служба) в кількості дві штатні одиниці, зокрема начальника Служби та інженера охорони навколишнього середовища з окладом згідно додатку до цього наказу. Також вирішено провести атестацію новостворених робочих місць у Службі. Встановлено, що прийняття на посаду начальника Служби здійснюється з строковим трудовим договором, який укладається на строк від 1 до трьох місяців. Для начальника Служби встановлено неповний робочий тиждень, 20 годин на тиждень, щоденно з 08:00 до 12.00. Виконання обов`язків за посадою інженера з охорони праці навколишнього середовища здійснюється з 01 березня 2022 року на період до закінчення подолання фінансових труднощів підприємством, але не пізніше 31 грудня 2022 року включно за умовами неповного робочого часу, а саме 20 годин на тиждень, щоденно з 13:00 до 17.00. Затверджено положення про Службу з охорони праці навколишнього середовища, цивільного захисту та пожежної безпеки. Виведено зі штатного розкладу підприємства з 01 березня 2022 року посаду провідного інженера з охорони праці. Запропоновано ОСОБА_1 з 01 березня 2022 року зайняти посаду начальника служби з охорони праці навколишнього середовища, цивільного захисту та пожежної безпеки шляхом укладення строкового трудового договору на один місяць. Вказаним наказом доручено інспектору з кадрів Руденко М. М. письмово повідомити провідного інженера з ОП ОСОБА_1 про зміну істотних умов праці за посадою з 01 березня 2022 року.

Відповідно до повідомлення про заплановані зміни істотних умов праці

від 30 грудня 2021 року № 07-06/308 ОСОБА_1 було повідомлено про те, що на підставі наказу КП «ВУ ЖКГ-1» від 30 грудня 2021 року № 174 «Про створення Служби з охорони праці, навколишнього середовища, цивільного захисту та пожежної безпеки, зміну істотних умов праці» на підприємстві з 01 березня 2022 року буде створено службу з охорони праці та запропоновано зайняти посаду начальника служби з охорони праці, навколишнього середовища, цивільного захисту та пожежної безпеки шляхом укладення строкового трудового договору на один місяць (а. с. 13, т. 1).

09 березня 2022 року КП «ВУ ЖКГ-1» видано наказ № 17-ВК про звільнення ОСОБА_1 із посади провідного інженера з охорони праці у зв`язку з відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України та виплачено вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку і компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 31 день. 09 березня 2022 року ОСОБА_1 отримала наказ, про що свідчить її підпис на наказі (а. с. 14, т. 1).

Згідно з копією довідки про доходи ОСОБА_1 від 10 березня 2022 року

№ 07-02/41 її середньоденна заробітна плата становить 516,34 грн, а середньомісячна - 10 068,63 грн (а. с. 15, т. 1).

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Щодо доводів касаційної скарги представника КП «ВУЖКГ-1» - адвоката Кузьменка Є. А. на постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Відповідно до статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я. У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці (див. постанову Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 211/1508/16 (провадження № 61-319св17)).

У постанові Верховного Суду від 20 березня 2020 року у справі № 174/442/17 (провадження № 61-39281св18), на яку заявник посилається у касаційній скарзі, зазначено, що зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

У статті 32 КЗпП України наведено перелік умов праці, які можна вважати істотними, до яких належать, зокрема: система та розмір оплати праці, пільги, режим роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміна розрядів і найменування посад. Наведений перелік не є вичерпним, оскільки істотними можуть вважатися й інші умови праці.

Питання про те, які саме обставини впливають на зміну істотних умов праці, чинним законодавством не врегульовано, оскільки в ньому відсутній їх вичерпний перелік. Тлумачення того, що може бути підставою для зміни істотних умов праці наведено в пунктах 10, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду трудових спорів», згідно з якими припинення трудового договору за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо). Суди зобов`язані з`ясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У справі, що переглядається, встановлено, що відповідно до наказу директора КП «ВУ ЖКГ-1» № 174 від 30 грудня 2021 року створено з 01 березня 2022 року в КП «ВУ ЖКГ-1» Службу з охорони праці навколишнього середовища, цивільного захисту та пожежної безпеки в кількості дві штатні одиниці, зокрема, начальник Служби та інженер охорони навколишнього середовища з окладом згідно додатку до цього наказу.

У зв`язку з цим наказано: провести атестацію новостворених робочих місць у службі, встановити, що прийняття на посаду начальника служби здійснюється з строковим трудовим договором, який укладається на строк від 1 до трьох місяців; для начальника служби встановити неповний робочий тиждень, 20 годин на тиждень, щоденно з 08:00 до 12.00; запропонувати ОСОБА_1 з 01 березня 2022 року зайняти посаду начальника служби з охорони праці навколишнього середовища, цивільного захисту та пожежної безпеки шляхом укладення строкового трудового договору на один місяць.

Саме у зв`язку з відмовою від продовження роботи шляхом укладення строкового трудового договору у зв`язку із зміною істотних умов праці наказом КП «ВУ ЖКГ-1» від 09 березня 2022 року № 17-ВК ОСОБА_1 звільнено з посади провідного інженера з охорони праці відповідно до пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України.

Натомість згідно з наказом в.о. начальника КП «ВУ ЖКГ-1» Глазкова С. І. від 01 вересня 2022 року № 69-ВК прийнято ОСОБА_2 на роботу з 02 вересня 2022 року на посаду начальника служби з охорони праці, навколишнього середовища, цивільного захисту та пожежної безпеки з оплатою праці згідно штатного розпису (а. с. 38, т. 1).

При цьому, згідно з наданих копій табелю обліку робочого часу за січень-квітень 2023 року ОСОБА_2 встановлювався повний робочий день (а. с. 26- 34, т. 2).

Отже, з указаного вбачається, що ОСОБА_2 прийнято на посаду начальника служби з охорони праці, навколишнього середовища, цивільного захисту та пожежної безпеки та укладено з ним безстроковий трудовий договір з повним робочим днем.

Таким чином, саме зміни істотних умов праці, що стали підставою для звільнення ОСОБА_1 з посади провідного інженера з охорони праці згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України, фактично не відбулось.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України від 06 вересня 2012 року № 5207-VI «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними (пункт 3 частини першої статті 1 Закону № 5207-VI).

Статтею 6 Закону № 5207-VI встановлено, що відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації. Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.

Конституційний Суд України сформулював юридичну позицію щодо допустимих меж і умов регулювання відносин праці, згідно з якою конституційний принцип рівності не виключає можливості законодавця під час регулювання трудових відносин установлювати певні відмінності в юридичному статусі осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій, зокрема запроваджувати особливі правила, що стосуються підстав і умов заміщення окремих посад, якщо цього вимагає характер професійної діяльності; однак мета встановлення певних відмінностей (вимог) у юридичному статусі працівників має бути істотною, а самі відмінності (вимоги), на які спрямовано таку мету, мають відповідати конституційним приписам, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими; у протилежному разі встановлення обмежень на зайняття посади означало б дискримінацію (абзаци четвертий, сьомий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 7 липня 2004 року № 14-рп/2004).

Зміст права на працю полягає у можливості кожної особи заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вільно погоджується (стаття 43 Конституції України). Це право забезпечується обов`язком держави створювати громадянам умови для повного його здійснення, гарантувати рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовувати програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Однак це конституційне право громадянина не може пов`язуватись лише з певною формою трудового договору, який укладається громадянином відповідно до його волевиявлення (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 9 липня 1998 року № 12-рп/1998.

Дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (рішення ЄСПЛ у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» (Willis v. the United Kingdom), заява № 36042/97, рішення ЄСПЛ у справі Пічкур проти України від 7 листопада 2013 року, заява № 10441/06).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» (Van Raalte v. the Netherlands), п. 39, Reports 1997-I).

Зміст наказу КП «ВУ ЖКГ-1» від 30 грудня 2021 року №174 про створення Служби з охорони праці навколишнього середовища, цивільного захисту та пожежної безпеки, яким запропоновано ОСОБА_1 з 01 березня 2022 року зайняти посаду начальника Служби шляхом укладення строкового трудового договору на один місяць, не містить обґрунтування встановлення таких умов для посади начальника Служби виключно щодо ОСОБА_1 .

Водночас прийняття на посаду начальника вказаної служби ОСОБА_2 відбулось з укладенням з ним безстрокового трудового договору з повним робочим днем.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що роботодавцем по відношенню до ОСОБА_1 створені штучні умови дискримінаційного характеру, з метою її подальшого звільнення.

Відповідачем не доведено того, що зміна істотних умов праці, про яку позивачка була повідомлена за два місяці та від продовження роботи в яких вона відмовилася, відбулася за безспірної її наявності та поширювалась на осіб, які обіймають посаду начальника служби з охорони праці навколишнього середовища, цивільного захисту та пожежної безпеки.

Натомість позивачкою надано докази на підтвердження того, що наявність умов, від яких позивачка відмовилася, не поширюється на працівника, який обіймає новостворену посаду, аналогічну тій, яку обіймала ОСОБА_1 .

Крім того, статтею 252 КЗпП України встановлено гарантії для працівників підприємств, установ, організацій, обраних до профспілкових органів.

Відповідно до частини третьої указаної статті звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок).

Встановлено, що 18 грудня 2019 року ОСОБА_1 обрано головою первинної профспілкової організації КП «ВУ ЖКГ-1».

Рішенням Білоцерківської міської організації профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості № 3 від 01 червня 2022 року відмовлено в наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 .

При цьому вказане рішення мотивоване відсутністю доказів того, що посада начальника Служби з охорони праці, навколишнього середовищ, цивільного захисту та пожежної безпеки носить тимчасовий характер; встановлення строку трудового договору в один місяць є порушенням прав працівника.

Під час вирішення спору, суд апеляційної інстанції обґрунтовано врахував відсутність попередньої згоди виборного профспілкового органу підприємства, головою якого є ОСОБА_1 , на її звільнення.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про порушення відповідачем норм трудового законодавства при звільненні позивачки.

Згідно з частинами першою, другою статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Встановивши порушення роботодавцем процедури звільнення працівника із займаної посади у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці, оскільки роботодавцем по відношенню до ОСОБА_1 створені штучні умови дискримінаційного характеру, з метою її подальшого звільнення, а також відсутність попередньої згоди виборного профспілкового органу підприємства на звільнення ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про поновлення ОСОБА_1 на посаді провідного інженера з охорони праці КП «ВУЖКГ-1» з 02 березня 2022 року та стягнення з останнього на користь позивачки середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки касаційна скарга не містить доводів щодо порушення апеляційним судом вимог законодавства під час визначення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача, колегія суддів не переглядає постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року у вказаній частині вимог.

В контексті вимог касаційної скарги представника КП «ВУЖКГ-1» - адвокатаКузьменко Є. А. про залишення в силі рішення суду першої інстанції, яке, на думку заявника, є законним і обґрунтованим, колегія суддів зазначає таке.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 серпня 2022 року про відмову у позові ОСОБА_1 мотивоване обранням позивачкою неналежного способу захисту, оскільки позивачка не заявила у встановленому законом порядку вимогу про визнання незаконним та скасування наказу КП «ВУ ЖКГ-1» від 09 березня 2022 року № 17-ВК про її звільнення.

Переглядаючи справу у апеляційному порядку та скасовуючи вказане рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що непред`явлення позивачем вимоги про визнання наказу про звільнення незаконним не перешкоджає задоволенню вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Зазначений висновок апеляційного суду є правильним, оскільки узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, сформованою щодо застосування статті 235 КЗпП України, яка є обов`язковою для врахування судами відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду та спростовуються встановленими вище обставинами справи.

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у скаржника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятого апеляційним судом рішення та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявниці.

Крім того, наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до вимоги здійснити переоцінку доказів та встановити нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Висновки апеляційного суду щодо часткового задоволення позову не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).

Щодо доводів касаційної скарги представника КП «ВУЖКГ-1» - адвоката Кузьменка Є. А. на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 березня 2025 року

Згідно з частиною першою статті 271 ЦПК України за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення.

Зі змісту зазначеної процесуальної норми вбачається, що незрозумілим є судове рішення, в якому припускається декілька варіантів тлумачення. Підставою для роз`яснення судового рішення є утруднення чи неможливість його виконання.

Частиною другою статті 271 ЦПК України передбачено, що подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається, якщо судове рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до примусового виконання.

Виходячи із змісту положень зазначених норм, суд може роз`яснити судове рішення у разі, якщо нечітким або незрозумілим є зміст його резолютивної частини, як для осіб, щодо яких воно ухвалене, так і для осіб, які будуть здійснювати його примусове виконання.

Звертаючись до апеляційного суду із заявою про роз`яснення судового рішення, відповідач вказував, що у КП «ВУ ЖКГ-1» відповідно до діючого штатного розпису відсутня посада провідного інженера з охорони праці, відповідач не має можливості виконати постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року та поновити ОСОБА_1 на посаді провідного інженера з охорони праці.

Відмовляючи у задоволенні заяви про роз`яснення судового рішення, апеляційний суд виходив з того, що роз`яснення рішення суду можливе тоді, коли воно не містить недоліків, що можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, а є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію. Якщо фактично порушено питання про зміну рішення або внесення в нього нових даних суд ухвалою відмовляє в роз`ясненні рішення.

Встановивши, що заявником не надано суду доказів, які б свідчили про наявність підстав вважати, що постанова суду є незрозумілою та нечіткою, апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви про роз`яснення постанови Київського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року.

Доводи відповідача про відсутність на підприємстві посади провідного інженера з охорони праці не є підставою для роз`яснення рішення суду.

У разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу - ввести скорочену посаду, а якщо підприємство, установа реорганізовано - рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником.

Враховуючи наведене, висновок апеляційного суду відсутність підстав для задоволення вимог, викладених у заяві про роз`яснення постанови Київського апеляційного суду м. Києва від 04 грудня 2024 року, є правильним.

Наведенні в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки апеляційним судом не порушено норми процесуального права.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційнихскарг

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав.

В межах доводів та вимог касаційних скарг КП «ВУЖКГ-1», які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку про неправильне застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Комунального підприємства «Виробниче управління житлово-комунального господарства-1» залишити без задоволення.

Постанову Київськогоапеляційного суду від 04 грудня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 27 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович