Справа № 696/58/25
Провадження № 2/696/104/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2025 року м. Кам`янка

Кам`янський районний суд Черкаської області у складі :

головуючого судді Шкреби В.В.,

при секретарі Степановій Н.В.,

за участі

представника позивача ОСОБА_1 ,

позивача ОСОБА_2 ,

представника

третьої особи Кіян О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ), третя особа виконавчий комітет Кам`янської міської ради Черкаської області (, вул. Героїв Майдану, б. 37 в м. Кам`янка Черкаського району Черкаської області) про позбавлення батьківських прав,

встановив:

ОСОБА_2 (далі - Позивач) в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 (далі - Відповідач), третя особа виконавчий комітет Кам`янської міської ради Черкаської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що Позивач та Відповідач являються батьками неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спільне життя між ними не склалося, та сторони з кінця 2023 року проживають окремо. Шлюб між ними розірвано, а Відповідач за судовим наказом зобов`язана сплачувати аліменти на утримання дитини. Відповідач тривалий час перебувала у Республіці Польща, участі у вихованні дитини не бере, з нею не спілкується, матеріально не підтримує та аліменти не сплачує.

Згідно висновку виконавчого комітету Кам`янської міської ради Черкаської області являється доцільним позбавлення Відповідача батьківських прав по відношенню до доньки.

Донька перебуває на повному утриманні Позивача, тоді як Відповідач подала нотаріально завірену копію заяви про те, що донька з нею не бажає спілкуватись.

З огляду на те, що Відповідач не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не забезпечує її необхідним, не проявляє інтересу до дитини, нехтує своїми батьківськими обов`язками, Позивач просив позбавити її батьківських прав стосовно її неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою суду від 28 січня 2025 року по справі відкрито провадження по справі, надано строк для подання сторонами заяв по суті.

Ухвалою суду від 24 березня 2025 року по справі закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

Позивач та його представник просили позовні вимоги задовольнити. Вказували, що Відповідач не приділяє належної батьківської турботи до своєї доньки та самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, а тому існують підстави для позбавлення її батьківських обов`язків.

Відповідач в судове засідання неодноразово не з`являлась, однак суд вживав заходи до забезпечення її явки в судове засідання, які результатів не дали, але приймаючи до уваги, що остання належним чином була сповіщена про слухання по справі, її неявка не перешкоджала слуханню справи у її відсутність.

Представник третьої особи позовні вимоги підтримала.

Опитана в судовому засіданні неповнолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 просила позбавити мати батьківських прав. Вказувала, що останнім часом Відповідач з ними не проживає, тривалий час знаходилась за кордоном. Зв`язки з нею вона не підтримує.

При подачі позову сторона Позивача вказувала, що буде заявляти клопотання про виклик в судове засідання свідків, але в ході проведення підготовчого судового засідання вказали, що свої вимоги буде доводити іншими доказами.

Дослідивши та проаналізувавши докази по справі, суд приходить до висновку, що в задоволені позовних вимог слід відмовити виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що Позивач та Відповідач являються батьками неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 17 травня 2023 року.

Шлюбні відносини між сторонами припинені з грудня 2022 року і шлюб між ними розірвано 26 грудня 2023 року, про що свідчить копія рішення суду від 26 грудня 2023 року у справі № 696/1337/23.

Згідно судового наказу № 696/421/24 Відповідач зобов`язана сплачувати аліменти на утримання дитини на користь Позивача, про що свідчить копія судового наказу № 696/421/24 від 03 квітня 2024 року.

Сторона Позивача вказувала, що Відповідач тривалий час перебувала у Республіці Польща, через що має місце невиконання нею батьківських обов`язків по відношенню до своєї доньки.

Згідно відповіді Державної прикордонної служби Відповідач перетинала державний кордон у пунктах пропуску, що межують з Республікою Польща. При цьому зафіксовано, що при виїзді з території України 18 грудня 2022 року, на територію України вона повернулась майже через рік 14 листопада 2023 року, а потім при виїзді 25 січня 2024 року перебувала за кордоном до 29 березня 2024 року, тобто майже два місяці.

Таким чином, в період винесення судових рішень про розірвання шлюбу та стягнення аліментів Відповідач знаходилась на території України, і на час розгляду справи про позбавлення батьківських прав тривалий час перебуває на території України.

Суд приходить до висновку, що на час розгляду органом опіки та піклування питання доцільності позбавлення її батьківських прав Відповідач знаходилась на території України вже тривалий час на території Республіка Польща не проживала, хоча на цю обставину Позивач посилався при обґрунтуванні прохання вирішення органом опіки та піклування доцільності позбавлення її батьківських прав, що випливає з тексту висновку органу опіки та піклування.

За місцем проживання Позивача було проведено обстеження умов проживання дитини, які були визнанні прийнятними.

Згідно висновку виконавчого комітету Кам`янської міської ради Черкаської області № 2256/02-18 від 26 вересня 2024 року орган опіки та піклування вважав доцільним позбавити Відповідача батьківських прав по відношенню до доньки.

За положенням ч. 6 ст. 19 СК суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Матеріали справи вказують, що такий висновок недостатньо обґрунтований, суперечить інтересам дитини, а так само наявні докази та обставини, які переконують суд в іншому.

Як вказував суд вище, Відповідач на час складання висновку не перебувала за кордоном, а тому її явку можна було забезпечити на засідання з розгляду питання доцільності позбавлення батьківських прав і врахування іі нотаріальної заяви не повинно було мати прерогативи над її особистою участю в даному випадку.

Також, з тексту висновку слідує, що звернення Позивача з питанням доцільності позбавлення матері батьківських прав пов`язане з можливою мобілізацією Позивача. Позивач звертався до суду з питанням визначення місця проживання доньки з ним, але рішення з цього приводу відсутнє, хоча в матеріалах справи наявна копія рішення виконавчого комітету Кам`янської міської ради Черкаської області також з цього приводу № 75 від 25 березня 2024 року.

Відповідач заборгувала зі сплати аліментів понад 40 тисяч гривен, але на думку суду це є явно недостатнім для прийняття висновку про необхідність саме позбавлення батьківських прав Відповідача, так як інші заходи стягнення таких сум Позивачем зовсім не вичерпані.

Відповідач до кримінальної відповідальності за ст. 166 КК України не притягувалась, як і не надано суду доказів, що Відповідач понесла адміністративну відповідальність за невиконання батьківських обов`язків.

Так само, на думку суду, сам факт не відвідування матір`ю закладу освіти дитини, про що йдеться у довідці № 68 від 15 квітня 2025 року, не може вказувати на неналежне виконання батьківських обов`язків Відповідачем, так як заклад освіти в силу законодавства України не являється тим органом, який вправі надавати оцінку такому.

Згідно ст. 164 СК України, один з батьків може бути позбавлений батьківських прав, якщо буде встановлено, що він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованні дитини.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до Постанови пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» з наступними змінами, позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України .

Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі вищенаведеного суд вказує на те, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків Відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні.

Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи матері, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

На переконання суду, Позивачем не доведено, що поведінка Відповідача відносно дитини є саме свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збігом життєвих обставин, які склалися навколо неї : необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини, відсутність підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб, тощо.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

При цьому суд виходить з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а Позивачем належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, не надано.

Орган опіки та піклування, який надав висновок щодо доцільності позбавлення Відповідача батьківських прав, не довів та не надали суду доказів, в чому полягає захист інтересів неповнолітньої дитини шляхом позбавлення її матері батьківських прав.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав Відповідача відносно дитини не забезпечуватиме інтересів самої дитини, оскільки Позивач не довів, та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення Відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

Окремо слід зазначити, що суд приймає до уваги, що на час подання позову, Позивач вже порушував питання визначення місця проживання дитини із ним, вказував як на основну підставу для позбавлення Відповідача батьківських прав її виїзд за кордон, тоді як вона тривалий час знаходиться на території України, а тому на думку суду, розгляд такого спору може мати пряме відношення тільки для вирішення питання відстрочки від військової служби Позивача, і саме тому останній ініціював питання позбавлення батьківських прав Відповідача перед органом опіки та піклування.

У подібних справах обов`язково мають досліджуватись інші обставини, а саме Верховний Суд неодноразово підкреслював, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який йдуть лише у виняткових випадках. А головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку (постанова КЦС від 20.12.2023 у справі №522/20260/21).

Саме ці докази і вважатимуться законними підставами для задоволення позову (постанова КЦС від 29.11.2023 у справі №607/15704/22).

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому вважає за необхідне у позові відмовити повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. 259, 264-265, 354, 355 ЦПК України, ст.164 СК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні цивільного позову ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ), третя особа виконавчий комітет Кам`янської міської ради Черкаської області (, вул. Героїв Майдану, б. 37 в м. Кам`янка Черкаського району Черкаської області) про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Попередити ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) про необхідність належного виконання обов`язків по вихованню і утриманню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя : В.В.Шкреба