ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року

м. Київ

справа № 521/21656/21

провадження № 61-17528св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач ? ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 13 червня 2024 року у складі судді Плавич І. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року у справі у складі колегії суддів: Дришлюка А. І., Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житла.

Позов мотивований тим, що 16 липня 2021 року він придбав на електронних торгах квартиру АДРЕСА_1 , підтвердженням чого є нотаріально посвідчене свідоцтво про право власності, зареєстроване в реєстрі під № 851 та витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 266166009. У зазначеній квартирі без належних правових підстав проживає ОСОБА_2 , тоді як він не надавав йому дозволу на проживання у цій квартирі, договорів оренди чи найму вони не укладали.

ОСОБА_1 просив суд усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житла.

Короткий зміст судових рішень

Заочним рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 травня 2023 року позов задоволено. Усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_1 квартирою за адресою: АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житла. Стягнуто з ОСОБА_2 сплачений судовий збір в сумі 908,00 грн.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2024 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 травня 2023 року скасовано та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 червня 2024 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року, позов задоволено. Усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_1 квартирою за адресою: АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житла. Стягнуто з ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з урахуванням того, що відповідач не є власником майна, членом сім`ї власника, а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство, то і використовувати таке майно для проживання він не має права. Таким чином, проживання та реєстрація відповідача в квартирі, що на теперішній час належить на праві власності ОСОБА_1 , перешкоджає останньому у користуванні та розпорядженні його майном, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та вказав, що для вирішення питання щодо виселення відповідача зі спірного житлового приміщення необхідно встановити чи проживає та користується відповідач спірним житлом, чи має він інше житло, оцінити доводи сторін щодо співмірності втручання у мирне володіння майном і дотримання балансу між правом власності позивача на квартиру та правом користування цією квартирою відповідачем. З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що у провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 521/12590/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом виселення без надання іншого житла. Постановою Одеського апеляційного суду від 06 червня 2024 року в задоволенні вказаного позову ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 відмовлено. Під час розгляду вказаної справи було встановлено, що спірна квартира була надана відповідачу ОСОБА_3 як працівнику ВАТ ХК «Краян» на підставі ордеру на жиле приміщення № 24 від 22 серпня 2002 року, а 17 червня 2003 року йому видано свідоцтво про право власності на житло. Після чого ? 09 листопада 2016 року ОСОБА_3 вказану квартира подарував своєму сину - ОСОБА_2 . Також, встановлено, що ОСОБА_1 набув право власності на спірну квартиру 16 липня 2021 року за результатами проведених електронних торгів з примусового виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 кредитної заборгованості.

Ні при зверненні до суду із заявою про перегляд заочного рішення, ні при поданні апеляційної скарги відповідач не надав жодних доказів щодо відсутності у нього іншого житла (наприклад, витягу з Єдиного державного реєстру нерухомого майна). При цьому, ні в межах цієї справи, ні в межах справи № 521/12590/21 не було встановлено, що ОСОБА_2 проживав та користувався спірною квартирою як до, так і після її відчуження на його користь, яке відбулося за кілька днів після реєстрації місця проживання відповідача за адресою розташування квартири. Сама по собі довідка про реєстрацію місця проживання не свідчить про те, що особа не має іншого житла. Отже, відповідач не довів, що його виселення без надання іншого житлового приміщення призведе до порушення права на мирне володіння майном та поваги до житла в контексті застосування положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод( далі - Конвенція).

Аргументи учасників справи

24 грудня 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, а також стягнути з позивача на його користь витрати зі сплати судового збору.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не оцінив факт його виселення на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Його вселення в квартиру не було самоправним, оскільки спірна квартира була подарована йому його батьком на підставі договору дарування від 09 листопада 2016 року, а отже свого часу він набув охоронюване законом право на мирне володіння цим житловим приміщенням.

Звернення стягнення державним виконавцем на квартиру, в якій він фактично проживає, свідчить про те, що іншого нерухомого майна (іншого житла), окрім того, в якому він проживає разом із сім`єю, немає. Виселення без надання іншого жилого приміщення тягне за собою виникнення негативних наслідків пов`язаних з відсутністю житла, а з урахуванням того, що він має значні проблеми зі здоров`ям та, у зв`язку з цим, відсутністю достатніх доходів заробляти на життя, навіть найм житла для нього є надмірним тягарем.

Перед придбанням квартири на електронних торгах ОСОБА_1 не був позбавлений можливості особисто її оглянути та дізнатися про осіб, які в цій квартирі проживають, передбачивши таким чином характер та вагу обтяження своєї майбутньої нерухомості. При цьому зі змісту постанови Одеського апеляційного суду від 06 червня 2024 року у справі № 521/12590/21 вбачається, що на час придбання квартири на електронних торгах ОСОБА_1 не заперечував про свою обізнаність щодо кола осіб, які в ній проживали, що свідчить про свідоме спрямування ним, як учасником спірних правовідносин, дій на позбавлення його і його сім`ї житла.

Апеляційний суд досліджував зміст постанови Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року у справі № 521/12590/21, проте встановлені обставини під час розгляду вказаної справи не оцінив. Також не оцінено судом й те, що звернення державним виконавцем на спірну квартиру здійснено в останню чергу, тобто за відсутності іншого нерухомого чи рухомого майна. Щодо його проживання в спірній квартирі, то цей факт визнав сам позивач, що підтверджується мотивувальною частиною позовної заяви, а отже вказана обставина також є преюдиційною, проте апеляційний суд і її не оцінив. Як наслідок апеляційний суд зробив помилковий висновок про недоведеність обставин його проживання в спірній квартирі та відсутності у нього іншого житла.

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2025 року поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у справі.

В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 1, 2 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду: від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, від 06 травня 2020 року у справі № 752/16688/17, суди не дослідили зібрані у справі докази - пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 12 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 16 липня 2021 ОСОБА_1 придбав на електронних торгах квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується нотаріально посвідченим свідоцтвом, зареєстрованим в реєстрі за № 851 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 266166009 від 16 липня 2021 року.

Згідно з відомостями, наданими Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради за № Ш7-328240-ф/л від 07 грудня 2021 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 09 вересня 2002 року; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 31 жовтня 2016 року; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 21 червня 2019 року.

Апеляційний суд встановив, що з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що у провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 521/12590/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом виселення без надання іншого житла. Постановою Одеського апеляційного суду від 06 червня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 відмовлено. При перегляді вказаної справи судом апеляційної інстанції було встановлено, що спірна квартира була надана відповідачу ОСОБА_3 як працівнику ВАТ ХК «Краян» на підставі ордеру на жиле приміщення № 24 від 22 серпня 2002 року. 17 червня 2003 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на житло, яке зареєстроване в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 3243. 09 листопада 2016 року на підставі нотаріально посвідченого договору дарування ОСОБА_3 подарував квартиру своєму сину - ОСОБА_2 , продовжуючи проживати та бути зареєстрованим у цій квартирі. ОСОБА_1 набув право власності на спірну квартиру 16 липня 2021 року за результатами проведених електронних торгів з примусового виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 кредитної заборгованості.

Позиція Верховного Суду

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У частинах першій, другій статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

У частині першій статті 383 ЦК України визначено, зокрема, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Зазначена норма визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Проте дії власника майна не повинні суперечити закону і порушувати прав інших осіб та інтереси суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) зроблено висновок, що:

«в усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що Верховний Суд України застосував норми права, які регулюють спірні правовідносини, тобто суд діяв згідно із законом.

Разом з тим не можна не звернути уваги на порушення прав нового власника. Однак при цьому необхідно врахувати, що спірна квартира придбана при реалізації предмета іпотеки державним виконавцем. Державний виконавець повинен був зазначити про обтяження квартири у вигляді проживання у ній її власника разом із членами сім`ї, серед яких є неповнолітня дитина.

Тобто новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження, чи до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що:

«у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенціїта статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР. Позивачем таких підстав не зазначено. Крім того, Велика Палата Верховного Суду вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Отже, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Оскільки у справі, що розглядається, позивач, придбаваючи житло, знав про проживання в ньому відповідача - члена сім`ї колишнього власника цього житла, який є особою з інвалідністю ІІ групи, іншого житла не має та набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявив розумну дбайливість про інтереси відповідача, не з`ясував, чи відмовляється відповідач від свого права користування жилим приміщенням, то апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про виселення відповідача, оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК УРСР та стаття 405 ЦК України). Разом з тим Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне зазначити, що позивач не є таким, що самоправно вселився до жилого приміщення, тому підстави, передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК УРСР, для його виселення відсутні. Апеляційний суд при розгляді справи не звернув уваги на підстави позову та не застосував норми ЖК УРСР та ЦК України, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, хоч зробив правильні висновки по суті вирішеного спору».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), на яку міститься посилання в касаційній скарзі, зазначено, що:

«навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

[…] при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року у справі № 143/1072/20 зазначено, що «ОСОБА_1 був зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 як член сім`ї попереднього власника ОСОБА_3; отримуючи в дар указаний житловий будинок, відповідачка була обізнана про наявність у позивача права користування таким нерухомим майном та про факт реєстрації його місця проживання за відповідною адресою; після набуття права власності на житловий будинок позивачка у встановленому порядку не оспорила право користування (сервітут) позивача щодо належного їй нерухомого майна. За таких обставин, обмежившись посиланням на те, що ОСОБА_1 не є членом сім`ї власника житлового будинку, суди не врахували, що зміна власника нерухомого майна не свідчить про автоматичне припинення набутого в установленому законом порядку права користування таким майном, а також не встановили фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору, зокрема, наявність або відсутність у позивача перешкод у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1. Надаючи оцінку втручанню у право позивача на житло на предмет його пропорційності та виправданості, суди не перевірили наявність у ОСОБА_1 іншого нерухомого майна, яке є «житлом» у розумінні пункту 1 статті 8 Конвенції, у зв`язку з чим не дотримали баланс інтересів сторін цього спору».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пунктом 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).

Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

У справі, що переглядається:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_3 шляхом виселення ОСОБА_2 , обґрунтовуючи його тим, що за результатами електронних торгів він став власником вказаної квартири, у зазначеній квартирі проживає відповідач;

суди встановили, що 16 липня 2021 року позивач придбав квартиру АДРЕСА_1 за результатами проведених електронних торгів з примусового виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 кредитної заборгованості; у належній позивачеві квартирі зареєстрований ОСОБА_2 , з 31 жовтня 2016 року, а також ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ; під час розгляду справи № 521/12590/21 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житла встановлено, що спірна квартира була надана ОСОБА_3 як працівнику ВАТ ХК «Краян» на підставі ордеру на жиле приміщення № 24 від 22 серпня 2002 року, а 17 червня 2003 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на зазначене житло. 09 листопада 2016 року ОСОБА_3 подарував квартиру АДРЕСА_1 своєму сину - ОСОБА_2 . Постановою Одеського апеляційного суду від 06 червня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 відмовлено;

задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що проживання та реєстрація відповідача в квартирі, що на цей час належить на праві власності ОСОБА_1 , перешкоджає останньому у користуванні та розпорядженні його майном. Апеляційний суд також зазначив, що ОСОБА_2 не надав доказів щодо відсутності у нього іншого житла;

у заяві про перегляд заочного рішення та апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказував, що при його виселенні без надання іншого житла справедливий баланс у контексті відповідних приписів статті 8 Конвенції дотриманий не буде, що унеможливлює задоволення заявлених позовних вимог. 09 листопада 2016 року на підставі договору дарування він набув право власності на спірне житло, тобто набув право на мирне володіння на зазначене житлове приміщення, яке у подальшому було придбано позивачем на електронних торгах, якому мало бути відомо про існуючі обтяження щодо нерухомого майна, а саме про осіб, які в цій квартирі проживають. Іншого житла, окрім квартири АДРЕСА_1 , він немає, має значні проблеми зі здоров`ям. Виселення без надання іншого жилого приміщення призведе до виникнення у нього негативних наслідків пов`язаних з відсутністю житла, а з урахуванням його стану здоров`я та відсутності достатніх доходів через обмеження хворобами можливості заробляти на життя, навіть наймання житла буде для нього надмірним тягарем. Суд першої інстанції не оцінював його виселення на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції;

суди не врахували, що зміна власника нерухомого майна не свідчить про автоматичне припинення набутого в установленому законом порядку права користування відповідача таким майном. При розгляді справ про виселення з житла необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин справи, зокрема наявності чи відсутності у відповідача іншого житла;

суди не надали належної оцінки доводам ОСОБА_2 вважаючи, що виключно на відповідача покладено процесуальний обов`язок доказування щодо наявності у нього іншого житла, проте не врахували, що і позивач має доводитиобставини, які мають значення для справи і на які позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог, зокрема підстави для виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення. В цій справі суди не встановили наявність у відповідача іншого житла, не з`ясували, чи спростував позивач доводи відповідача про те, що саме при його виселенні без надання іншого житлового приміщення не буде дотриманий справедливий баланс у контексті відповідних приписів статті 8 та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

За таких обставин суди зробили передчасний висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Порядок розподілу судових витратвирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (див. висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18)).

Керуючись статтями 141, 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 13 червня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року скасувати.

Справу № 521/21656/21передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 13 червня 2024 року та постанова Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року втрачають законну силу і подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко