Справа № 346/145/25
Провадження № 22-ц/4808/779/25
Головуючий у 1 інстанції Васильковський В. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Струтинської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Романенчука Андрія Володимировича на рішення Коломийського міськрайонного суду від 18 березня 2025 року, ухвалене в складі судді Васильковського В.В. в м. Коломиї, у справі за позовом ОСОБА_1 до Коломийської міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

в с т а н о в и в:

У січні 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Романенчук Андрій Володимирович звернувся до суду з позовом до Коломийської міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивачки - ОСОБА_2 . Після її смерті залишилось спадкове майно у вигляді земельної ділянки, що належала спадкодавиці на праві власності.

За заповітом від 14 лютого 2019 року ОСОБА_2 заповіла все належне їй майно ОСОБА_1 . Заповіт не скасовувався і не змінювався, інших спадкоємців, які б претендували на спадщину, немає.

24 липня 2024 року позивачка звернулась до нотаріуса щодо прийняття спадщини, однак отримала відмову у зв`язку з пропуском шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини та відсутністю реєстрації з померлою на час її смерті.

Причину пропуску строку позивач пояснила юридичною необізнаністю щодо порядку прийняття спадщини та хворобою, вважаючи такі обставини поважними.

Посилаючись на викладене та норми чинного законодавства, представник позивачки просив суд визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 18 березня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 адвокат Романенчук Андрій Володимирович подав апеляційну скаргу. Вважає таке рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вважає, що суд першої інстанції формально підійшов до оцінки доводів позивачки, не врахувавши сукупність обставин, які унеможливили своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини.

Зазначає, що позивачка пропустила строк у зв`язку з юридичною необізнаністю щодо порядку прийняття спадщини, незадовільним станом здоров`я, зокрема, через втрату близької людини, скрутним матеріальним становищем та загальнодержавними карантинними обмеженнями у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби COVID-19.

Окремо наголошує, що з 22 березня по 09 квітня 2021 року ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні, що було об`єктивною перешкодою для своєчасного звернення до нотаріуса. На підтвердження цього долучає медичну виписку, яка не могла бути подана до суду першої інстанції у зв`язку з виїздом апелянтки за кордон у період між укладенням договору з адвокатом і поданням позову.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Коломийська міська рада подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Вважає, що посилання представника апелянтки на юридичну необізнаність як причину пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини є безпідставним, оскільки така обставина не визнається поважною згідно з чинним цивільним законодавством та усталеною судовою практикою.

Щодо хвороби апелянти як причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, зазначає, що представником не надано цьому жодного підтвердження. Медична виписка, долучена до апеляційної скарги, не подавалась до суду першої інстанції, а об`єктивних причин її неподання, на думку відповідача, не наведено. До суду першої інстанції позивачка не подавала жодних заяв чи клопотань щодо наявності таких доказів.

Крім того, факт перебування ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні з 22 березня по 9 квітня 2021 року не перекриває шестимісячного строку, відведеного для подання заяви про прийняття спадщини; протягом попередніх п`яти місяців жодних доказів наявності перешкод для звернення до нотаріуса не представлено.

Інші аргументи апеляційної скарги карантинні обмеження, скрутне матеріальне становище також не були зазначені у позовній заяві та не підтверджені належними доказами.

Зважаючи на викладене, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Сторони у справі в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, повідомлені про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вирішила розглядати справу за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 09 жовтня 2020 року (а.с. 13).

Згідно з копією Свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 21 червня 1957 року батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с. 12).

З копії Свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 18 квітня 1984 року відомо, що батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с. 10).

Відповідно до копії Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 18 травня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 18 травня 2012 року зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « ОСОБА_8 » (а.с. 11).

Отже, позивач по справі ОСОБА_1 є внучкою ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_5 , виданого 02 липня 2012 року, ОСОБА_1 з 05 червня 2001 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8-9).

Відповідно до копії Заповіту від 14 лютого 2019 року ОСОБА_2 на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_1 (а.с. 14).

Згідно з копією Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №55125679 від 14 лютого 2019 року заповіт ОСОБА_2 зареєстровано 14 лютого 2019 року за №63759945 приватним нотаріусом Григорець М.В. (а.с. 16).

З копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №551431 від 30 червня 2009 року відомо, що ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом №2-98 від 04.02.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Мануляк-Тепелюк І.В., була власником земельної ділянки площею 0,0625 га, кадастровий номер :13:002:0188, розташованої за адресою: масив АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням для ведення садівництва (а.с. 18-19).

Відповідно до копії роз`яснення приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Григорець М.В. №158/01-16 від 24 липня 2024 року ОСОБА_1 не подала заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у встановлений законом строк, а також на момент смерті спадкодавиці не була зареєстрована за її адресою, у зв`язку з чим пропустила строк для прийняття спадщини (а.с. 17).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що зазначені в позовній заяві обставини не підтверджують поважних причин, які пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для спадкоємця звернутися до нотаріуса у визначений частиною першою ст. 1270 ЦК України строк.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками, з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №753/8671/21 (провадження №61-550св22) зазначено, що «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду».

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

У частині першій ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно зі ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.

Для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша ст. 1270 ЦК України).

За частиною першою ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (частина третя ст. 1272 ЦК України).

Правила частини третьої ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть застосовуватися, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не використав право на прийняття спадщини через брак інформації про смерть спадкодавця, незнання приписів закону тощо, тоді немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Такі правові висновки, зокрема, викладено у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі №766/14595/16 (провадження №61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі №487/2375/18 (провадження №61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі №450/1383/18 (провадження №61-21447св19).

Згідно з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі №686/5757/23 (провадження №14-50цс24), свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно.

Водночас прийняття спадщини є правом, а не обов`язком спадкоємця, який, відмовляючись від прийняття спадщини, не порушує свободи заповіту, а діє у власних інтересах.

Відмова від прийняття спадщини може бути виражена як у формі подання заяви про відмову від прийняття спадщини, так і шляхом невчинення спадкоємцем дій, потрібних для прийняття спадщини.

Натомість, за загальним правилом, прийняття спадщини потребує активних дій спадкоємця.

Враховуючи зазначене, дотриманням свободи заповіту в частині реалізації волі спадкодавця є забезпечення спадкоємцю можливості прийняти спадщину в порядку, встановленому чинним законодавством.

Водночас, як уже зазначалося, вирішення питання щодо прийняття чи відмови у прийнятті спадщини, за загальним правилом, є безумовним правом спадкоємця, яке він реалізовує на власний розсуд.

Тож відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не порушує принципу свободи заповіту.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини.

Оцінюючи поважність причин пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених судом фактичних обставин справи.

Такі правові висновки, висловлені Верховним Судом у постанові від 17 липня 2024 року у справі №348/808/20 (провадження №61-14703св23).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі №686/5757/23 (провадження №14-50цс24) зазначила, що суди мають враховувати, що безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою.

За ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Стаття 253 ЦК України передбачає, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відтак, строк для прийняття спадщини має обчислюватись з наступного дня після дня смерті особи.

У справі, що переглядається, спадкодавиця ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому перебіг цього строку почався 09 жовтня 2020 року і сплинув 09 квітня 2021 року. І саме в цей період після смерті бабусі ОСОБА_1 могла подати заяву про прийняття спадщини.

В обґрунтування поважності причини пропуску строку для прийняття спадщини представник апелянтки зазначає, що ОСОБА_1 не змогла вчасно звернутись із заявою до нотаріуса з метою оформлення спадщини, оскільки через юридичну необізнаність не знала, що це потрібно зробити протягом шести місяців з часу відкриття спадщини.

Однак, з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених в постановах від 17 березня 2021 року у справі №638/17145/17 (провадження №61-17764св20), від 22 березня 2023 року у справі №361/8259/18 (провадження №61-9796св22) тощо суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, брак коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.

Що стосується посилань позивача та її представника як на поважну причину пропуску строку для прийняття спадщини на перебування ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні в Коломийській центральній районній лікарні в період з 22 березня 2021 по 09 квітня 2021 року, то апеляційний суд зазначає наступне.

Так, в постанові Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі №208/2900/23 (провадження №61-15261св24) зазначено, що поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України тощо.

Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду (постанови Верховного Суду від 11 липня 2022 року у справі №650/48/20, від 27 квітня 2023 року у справі №750/13008/21, від 14 лютого 2024 року у справі №754/3327/22).

Як зазначив Верховний Суд в постанові від 17 грудня 2021 року у справі №369/6254/19-ц (провадження №61-15447св21), факт перебування на лікуванні в закладі охорони здоров`я у всіх випадках не може вважатися безумовною підставою для визначення додаткового строку. Важливими у цьому аспекті є тривалість стаціонарного лікування та ступінь захворювання.

Як вбачається з наданої стороною позивача копії виписки, остання перебувала на стаціонарному лікуванні у «Коломийській ЦРЛ» Коломийської міської ради в період з 22.03.2021року по 09.04.2021 року. Отже, зазначена обставина як підстава для неможливості подання заяви про прийняття спадщини є недостатньою, оскільки стаціонарне лікування охоплює лише незначну частину шестимісячного строку, відведеного для прийняття спадщини.

Більше того, апелянтка звернулася до приватного нотаріуса з метою заведення спадкової справи та оформлення спадкових прав лише 24 липня 2024 року, тоді як останнім днем її перебування на стаціонарному лікуванні, згідно з долученою до апеляційної скарги копією виписки з медичної карти стаціонарного хворого є 09 квітня 2021 року, тобто через більш ніж три роки.

Доводи апелянти про те, що пропуск строку для подання заяви про прийняття спадщини був зумовлений дією карантинних обмежень, запроваджених на території України з березня 2020 року у зв`язку з поширенням COVID-19, які неодноразово продовжувались, суд теж не бере до уваги.

Постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» було установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин (п. 1), який в подальшому постановами КМ України неодноразово продовжувався і був скасований постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року.

Постановою КМУ від 9 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» було встановлено низку обмежувальних заходів, серед яких: перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно; перебування на вулицях без документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство чи її спеціальний статус, без посвідчення про взяття на облік бездомної особи, довідки про звернення за захистом в Україні; здійснення регулярних та нерегулярних перевезень пасажирів автомобільним транспортом, зокрема перевезень пасажирів на міських автобусних маршрутах у режимі маршрутного таксі, в електричному (трамвай, тролейбус), залізничному транспорті, у міському, приміському, міжміському, внутрішньообласному та міжобласному сполученні, в кількості більшій, ніж кількість місць для сидіння, що передбачена технічною характеристикою транспортного засобу і визначена в реєстраційних документах на такий транспортний засіб. Перевізник несе відповідальність за забезпечення водіїв засобами індивідуального захисту, зокрема респіраторами або захисними масками, та здійснює контроль за використанням засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, пасажирами під час перевезення, у тому числі виготовлених самостійно.

У постанові від 13 квітня 2023 року у справі №607/13549/21 (провадження №61-562св23) Верховний Суд зазначив, що в екстрених випадках, коли існує ризик пропущення строку для прийняття спадщини, спадкоємець має право направити нотаріусу за місцем відкриття спадщини електронне повідомлення (аналог телеграми), в якому зазначити про прийняття спадщини, що узгоджується з пунктом 2.1 глави 10 Порядку №296/5.

Відтак, законодавство України передбачає альтернативні варіанти процедури прийняття спадщини, що спрощує процес реалізації прав спадкоємців.

Такі ж висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі №686/5757/23 (провадження №14-50цс24).

В постанові від 29 травня 2024 року у справі №757/48977/21 (провадження №61-16969св23) Верховний Суд дійшов висновку, що саме по собі посилання позивача на запровадження на території України карантину постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 22 липня 2020 року №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», не свідчить про наявність поважних причин для пропуску встановленого законом строку для прийняття спадщини.

Отже, апелянтка не була позбавлена можливості подати заяву про прийняття спадщини безпосередньо до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини через засоби поштового чи електронного зв`язку в установлені законом України строки. Нею не доведено, що запроваджені у зв`язку з карантином обмеження фактично унеможливлювали подання такої заяви.

Також, посилання ОСОБА_1 на те, що після смерті бабусі вона перебувала у скрутному матеріальному становищі, оскільки була змушена витрачати кошти на її поховання та не мала постійного джерела доходу, жодними доказами не підтверджується, і не свідчать про неможливість подати заяву про прийняття спадщини.

Отже, суд не встановив об`єктивних, непереборних, істотних труднощів для вчинення апелянткою дій щодо прийняття спадщини, тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності рішення суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належно дослідив і проаналізував надані письмові докази, визначив характер спірних правовідносин, дійшовши правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 18 березня 2025 року без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Романенчука Андрія Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 18 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 30 травня 2025 року.