Справа № 199/5228/23
УХВАЛА

Іменем України

20 травня 2025 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпра в складі:

Головуючого судді : Богун О.О.

при секретареві Дубовик А.П.

за участю учасників справи:

позивача

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі клопотання позивача ОСОБА_4 про притягнення до відповідальності представника відповідача ОСОБА_3 за введення суду в оману та зловживання процесуальними правами по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків завданих внаслідок вчинення злочину, -

ВСТАНОВИВ :

У провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська на розгляді перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків завданих внаслідок вчинення злочину.

Позивач ОСОБА_4 надав до суду клопотання про притягнення до відповідальності представника відповідача ОСОБА_3 за введення суду в оману та зловживання процесуальними правами.

В обґрунтуванні клопотання посилалася на те, що позивачі та їх представник умисно вводять в оману суд, шляхом надання неправдивої інформації, а саме: у відзиві представник відповідача зазначає «Під час судового розгляду справи № 202/6030/19 встановлено, що транспортний засіб - автомобіль VOLVO-FM 12 380 з напівпричепом FORMAT відремонтовано та використовується для вантажних перевезень, а тому розмір збитку, про відшкодування якого просить Позивач, має визначатися як вартість реально витрачених ним матеріалів і проведених робіт на відновлення транспортного засобу відповідно до документів, які підтверджують здійснення такого ремонту. Вирок суду в цій частині не скасовано та є преюдиціальним фактом.», окрім цього представник відповідача у відзиві зазначає, що «Проте, зазначені колісні транспортні засоби не були надані ОСОБА_4 для огляду (дослідження) під час проведення комплексної судової автотехнічної, фототехнічної експертизи та експертизи відео-, звукозапису за матеріалами кримінального провадження №0001506, що була призначена судом в ході розгляду справи №202/6030/19, що може свідчити саме про відновлення цих транспортних засобів», окрім цього представник відповідача ОСОБА_3 посилається на позиції Верховного Суду, які не є ревалентними у даній справі. Окрім цього представником відповідача у відзиві підіймається питання про витребування доказів, що в свою чергу на думку позивача є свідомим затягуванням процесу.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стаття 2 ЦПК України визначає завданням цивільного судочинства справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу (п. 1 ч. 2 ст. 43 ЦПК України).

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 143 ЦПК України, заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 144 ЦПК України заходами процесуального примусу є попередження, видалення із залу судового засідання, тимчасове вилучення доказів для дослідження судом, привід, штраф.

Положеннями ст. 148 ЦПК України регламентовано підстави для застосування судом процесуального примусу у вигляді штрафу, а також його розміри, залежно від суті зловживання процесуальними правами учасником провадження, його тривалості та обставин конкретної справи.

Враховуючи вищевказані положення, вбачається, що застосування заходів процесуального примусу належить до виключної компетенції суду.

Питання щодо наявності чи відсутності зловживання правом на подання заяви вирішується судом у кожному конкретному випадку окремо. Проте, за загальним правилом, яке міститься у справі "Миролюбов та інші проти Латвії" (рішення від 15 вересня 2009 року), про зловживання правом у розумінні п. 3 ст. 35 Конвенції мова йде у тих випадках, коли поведінка заявника, яка явно не відповідає призначенню гарантованого Конвенцією права на звернення до Суду, порушує встановлений порядок роботи Суду або ускладнює належний перебіг розглядів справ. При цьому Суд наголошує, що визнання заяви неприйнятною з мотивів зловживання правом на подання заяви є винятковим процедурним заходом (пункти 62, 65).

Зловживання правом - це особливий вид правової поведінки, який полягає у використанні особою своїх прав у недозволені способи, що суперечать призначенню права, внаслідок чого завдаються збитки (шкода) суспільству, державі, окремій особі.

Стримування зловживання правом - це боротьба не з самою поведінкою, а з конкретними проявами правової поведінки, що завдають шкоди суспільству й особі.

Верховний Суд, визнаючи певні дії учасників процесу зловживанням процесуальними правами, часто зазначає, що ознакою зловживання процесуальними правами є не просто конкретні дії, а дії, спрямовані на введення суду в оману, затягування розгляду справи, створення перешкод опоненту.

Феномен зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає у тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права.

Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.

Притягнення особи до відповідальності за процесуальні зловживання повинно ґрунтуватися на доказах її вини. Факти процесуальних зловживань можна віднести до фактів, що доказуються в режимі процесуальних фактів, які включаються у загальний або локальний предмет доказування у справі.

Водночас, суд не вбачає достатніх підстав на даний час для застосування до представника відповідача процесуального примусу.

Згідно з ч. 3 ст. 262 ЦПК України, суд може постановити окрему ухвалу щодо державного виконавця, іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця та направити її органам, до повноважень яких належить притягнення таких осіб до дисциплінарної відповідальності, або органу досудового розслідування, якщо суд дійде висновку про наявність в діях (бездіяльності) таких осіб ознак кримінального правопорушення.

Статтею 262 ЦПК України не встановлено процесуального обов`язку суду постановляти окрему ухвалу. Постановлення окремої ухвали є правом суду у разі встановлення судом підстав для окремої ухвали.

Таким чином, законних підстав для постановлення окремої ухвали судом не вбачається, внаслідок чого слід відмовити у задоволенні клопотання про постановлення окремої ухвали.

Керуючись ст. ст. 44, 143, 260-261 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання позивача ОСОБА_4 про притягнення до відповідальності представника відповідача ОСОБА_3 за введення суду в оману та зловживання процесуальними правами по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків завданих внаслідок вчинення злочину, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.О. Богун

20.05.2025