Справа № 367/8930/24
Провадження №2/367/1714/2025
23 квітня 2025 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:
головуючого судді Горбачової Ю.В.,
за участі секретаря Музики Є.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ірпінь матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Ірпінська державна нотаріальна контора Київської області, про скасування заборони на нерухоме майно та виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону,
В обґрунтування позову зазначено, що на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 19.04.2000 року державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори Запісочною О.А., ОСОБА_1 набула у власність житловий будинок АДРЕСА_1 . Після проведеної реконструкції та добудови позивач отримала Свідоцтво про право власності від 29.05.2015 року, індексний номер 38346733, на житловий будинок АДРЕСА_1 .
У червні 2024 року позивач звернулася до Центру надання адміністративних послуг Бучанської міської ради з питанням реєстрації її онука - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в будинку, що належить їй на праві власності за адресою: АДРЕСА_1 . Там позивачу стало відомо про наявність обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , що є перешкодою для реалізації її прав, як власника даного майна.
У зв`язку з наведеним, позивач звернулася до Ірпінської державної нотаріальної контори Київської області з питанням щодо зняття заборони з нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 . На запит державного нотаріуса від 09.07.2024 року за № 887/01-16 надійшла відповідь з Київського обласного державного нотаріального архіву з копіями правовстановлюючих документів на дане нерухоме майно відносно попередніх його власників. З наданих архівом документів вбачається, що після посвідчення договору довічного утримання 02.11.1985 року, що став підставою для накладення даної заборони на нерухоме майно, право власності на даний житловий будинок неодноразово і безперешкодно переходило від власника до власника та реєструвалось у визначеному законом порядку 06.09.1991 року, 19.04.2000 року та 29.05.2015 року. Окрім того, рішенням Ірпінського міського народного суду Київської області від 18.05.1989 року у справі № 2-4/89 договір довічного утримання, укладений 02.11.1985 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 визнано недійсним.
Звертає увагу, що з метою отримання належним чином посвідченої копії даного рішення державним нотаріусом Журавель А.М. 09.07.2024 року було направлено до суду запит за № 888/01-16, на який отримана відповідь Ірпінського міського суду за № 01-11/131 від 23.07.2024 року про те, що видати копію рішення суду № 2-4/89 по справі ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання недійсним немає можливості, оскільки у справі під № 2-4/89, що перебувала у провадженні даного суду сторонами були інші позивач та відповідач.
Позивач наголошує, що не має жодного відношення до Договору довічного утримання, що став підставою для державної реєстрації обтяження у вигляді заборони нерухомого майна, оскільки право власності на даний об`єкт нерухомості набула лише у 2000 році. Даним обтяженням порушується її право власності на житловий будинок, оскільки позивач не має можливості через існуючу заборону реалізувати свої права на вільне розпорядження нерухомими майном.
17 вересня 2024 року ухвалою Ірпінського міського суду Київської області було залишено без руху позовну заяву, з зазначенням недоліків та наданням позивачу строку 10 днів з дня отримання даної ухвали для їх усунення. У визначений судом строк позивач усунула зазначені недоліки.
Ухвалою суду від 15 січня 2025 року за позовом було відкрито провадження та справа призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася. Від представника позивача, адвоката Чаки І.В. надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позов підтримують та просять задовольнити, проти заочного рішення не заперечують.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомлено, будь-яких клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло
Представник Ірпінської державної нотаріальної контори Київської областіу судове засідання також не з`явився, надіславши до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності.
Відповідно до ч.ч. 3, 5, 8 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).
Враховуючи вимоги даної норми закону, суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним.
Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Через відсутність від відповідача клопотань та відзиву на позов, враховуючи відсутність заперечень позивача на заочний розгляд справи, у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення.
Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ч. 2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.
Частинами 5 та 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 19 квітня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори Запісочною О.А., копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 29.05.2015 року, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 38346812 від 29.05.2015 року та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 178395480 від 22.08.2019 року.
У зв`язку з наведеним, позивач звернулася до Ірпінської державної нотаріальної контори Київської області з питанням щодо зняття заборони з нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .
У зв`язку зі зверненням позивача, державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори Київської області Журавель А.М. було направлено запит до Київського обласного державного нотаріального архіву від 09.07.2024 року за № 887/01-16. У відповідь на вказаний запит, від Київського обласного державного нотаріального архіву найшли копії: договору довічного утримання від 02.11.1985 року, посвідченого державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори за реєстровим № 3163; договору дарування від 06.09.1991 року, посвідченого державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори за реєстровим № 1-1374; договору дарування від 19.04.2000 року, посвідченого державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори за реєстровим № 3-2807.
З наданих суду копій документів, а саме: договору купівлі-продажу житлового будинку від 19 квітня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори Запісочною О.А., вбачається, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , позивач ОСОБА_1 набула у власність від ОСОБА_7 .
В свою чергу, згідно копії договору дарування від 06.09.1991 року, посвідченого державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори за реєстровим № 1-1374, вказаний житловий будинок гр. ОСОБА_7 набув у власність від ОСОБА_6 , що належав останній на підставі рішення Ірпінського народного суду Київської області від 18.05.1989 року, зареєстрованому в Ірпінському міжміському бюро техінвентаризації 17.06.1989 року.
Поряд з цим, згідно копії рішення Ірпінського народного суду Київської області від 18.05.1989 року у справі № 2-4/89, позов ОСОБА_6 до ОСОБА_8 було задоволено частково; договір довічного утримання від 02.11.1985 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 визнано недійсним; визнано за ОСОБА_6 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .
Зазначене підтверджує твердження позивача, про те, що ОСОБА_1 не має жодного відношення до Договору довічного утримання, який став підставою для державної реєстрації обтяження у вигляді заборони нерухомого майна, право власності на даний житловий будинок неодноразово і безперешкодно переходило від власника до власника та реєструвалось у визначеному законом порядку, а сама позивач набула житловий будинок у власність уже 19 квітня 2000 року.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
За змістом ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права власності. Зокрема, встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Отже, суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до вимог ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Порядок зняття арешту визначений ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої арешт з майна боржника може бути знятий за рішенням суду.
Згідно з ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.
Відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» у випадках завершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.
У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника (ч. 2 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження»).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Водночас, наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно, за умови відсутності виконавчого провадження є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Поряд з цим, у відповідності до положень ст. 74 Закону України «Про нотаріат» нотаріус знімає заборону відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, частки у праві власності на таке майно у зв`язку із припиненням, розірванням іпотечного договору, договору застави ренти, довічного утримання (догляду), спадкового договору, іншого договору, на підставі якого було накладено заборону відчуження.
За наведених обставин, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 76, 77, 81, 89, 133, 141, 247, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 317, 321, 391 ЦК України, ЗУ «Про виконавче провадження», ЗУ «Про нотаріат» суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Ірпінська державна нотаріальна контора Київської області, про скасування заборони на нерухоме майно та виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп.
Копію рішення направити сторонам до відома.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: Ю.В. Горбачова