Провадження № 2/466/1139/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2025 року м. Львів

Шевченківський районний суд м.Львова

в складі: головуючого - судді Білінської Г.Б.

за участю секретаря судового засідання Ханас С.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження в залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНТЕР-ПОЛІС» про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та стягнення страхового відшкодування-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Ільківа М.М. звернулася до суду із позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНТЕР-ПОЛІС» про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та стягнення страхового відшкодування.

В обґрунтування заявленого позову покликалися на те, що 07 липня 2024 року у м.Львові по пр.Чорновола мала місце дорожньо - транспортна пригода, під час якої автобус марки «Електрон», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 . Внаслідок вказаної ДТП пішохід ОСОБА_3 від отриманих травм померла у лікарні. Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів у ПрАТ «СК «ІНТЕР-ПОЛІС» згідно Полісу №221433049. За фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди 07 липня 2024 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000708 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. 07 серпня 2024 року на адресу ПрАТ «СК «ІНТЕР-ПОЛІС» представником заявника було надіслано заяву про виплату страхового відшкодування в інтересах ОСОБА_1 , та долучено необхідні для прийняття рішення документи, передбачені статтею 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Загальна сума страхового відшкодування з урахуванням встановленого ліміту страхового відшкодування складала 117 764 грн., з яких: 96 000,00 грн. - моральна шкода, 21 764,00 грн. - витрати на поховання. Листом від 26.11.2024 року ПрАТ «СК «ІНТЕР-ПОЛІС» у відповідь на адвокатський запит повідомило, що рішення щодо виплати страхового відшкодування буде прийнято після отримання СК відповідного рішення щодо результатів розгляду кримінальної справи за фактом вказаної ДТП. Рішення ПрАТ «СК «ІНТЕР-ПОЛІС» про зупинення строків розгляду страхової справи і відтермінування прийняття рішення про виплату страхового відшкодування стало підставою для звернення до суду із вимогою про стягнення страхового відшкодування. У зв`язку з чим, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, яка датована 15 січня 2025 року, просить стягнути з Страхової компанії на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування моральної шкоди у розмірі 96 000,00 грн, страхове відшкодування витрат на поховання у розмірі 21 764,00 грн., пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 6 662,44 грн., три відсотки річних у розмірі 753, 50 грн., інфляційні втрати у розмірі 3 917,54 грн., а всього разом - 129 097,48 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 24 грудня 2024 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 12 лютого 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

16 січня 2025 року на адресу суду надійшла від представника позивача заява про збільшення позовних вимог на підставі ст. 49 ЦПК України, у якій представник позивача просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНТЕР-ПОЛІС» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування моральної шкоди у розмірі 96 0000,00 грн, страхове відшкодування витрат на поховання у розмірі 21 764,00 грн., пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 6 662,44 грн., три відсотки річних у розмірі 753, 50 грн., інфляційні втрати у розмірі 3 917,54 грн., а всього разом- 129 097,48 грн.

06 лютого 2025 року представник відповідача за довіреністю ОСОБА_4 , скерував відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити. Мотивував тим, що позивача було повідомлено, про те, що розгляд справи про здійснення страхового відшкодування буде поновлений після отримання страховиком вироку суду або постанови про закриття кримінального провадження про встановлення вини чи відсутність вини водія ОСОБА_2 у вчиненні ДТП, яка мала місце 07 липня 2024 року.

Позивач та її представник в судове засідання, що відбувалося 08 травня 2025 року, не прибули, представник позивача у підготовчому судовому засіданні просив задоволити позов відповідно до заяви про збільшення позовних вимог від 15 січня 2025 року у повному обсязі та врахувати заяву в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. У відзиві на позовну заяву просив відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи наступне.

Із витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 07 липня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000708 вбачається, що 07 липня 2024 року у м.Львові по пр.Чорновола мала місце дорожньо - транспортна пригода, під час якої автобус марки «Електрон», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 . Внаслідок вказаної ДТП пішохід ОСОБА_3 від отриманих травм померла у лікарні.

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів у ПрАТ «СК «ІНТЕР-ПОЛІС» згідно Полісу №221433049.

Довіреністю від 02.08.2024 року, посвідченою приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т.Я., підтверджується, що ОСОБА_1 уповноважила Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «ЦЕНТР АВТОВИПЛАТ «ПОЛІС» в особі директора Шелепінського Ореста Михайловича здійснювати представництво її інтересів по факту дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 07 липня 2024 року, в результаті якої загинула ОСОБА_3 .

07 серпня 2024 року на адресу ПрАТ «СК «ІНТЕР-ПОЛІС» представником заявника було надіслано заяву про виплату страхового відшкодування в інтересах доньки загиблої - ОСОБА_1 , та долучено необхідні для прийняття рішення документи, передбачені статтею 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Личаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 13 липня 2024 року, підтверджується, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що складено відповідний актовий запис № 502.

Копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 28 червня 1978 року, актовий запис № 4648, підтверджується, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьками зазначенні: батько - ОСОБА_5 ; мати - ОСОБА_6 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану про державну реєстрацію розірвання шлюбу ОСОБА_6 після розірвання шлюбу з ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_3 (номер актового запису №265 від 09 липня 1980 року).

11 жовтня 2024 року на адресу ПрАТ «СК «ІНТЕР-ПОЛІС» була надіслана заява про долучення документів, а саме: копія обвинувального акту у кримінальному провадженні №0000708 щодо ОСОБА_2 за ч.2 ст.286 КК України.

Листом від 26.11.2024 року ПрАТ «СК «ІНТЕР-ПОЛІС» у відповідь на адвокатський запит повідомило, що рішення щодо виплати страхового відшкодування буде прийнято після отримання СК відповідного рішення щодо результатів розгляду кримінальної справи за фактом вказаної ДТП.

Вироком Шевченківського районного суду м.Львова від 02.04.2025 року у справі №466/10218/24 (набрав законної сили 02.05.2025 року) ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років без позбавлення його права керування транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України, звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Правовідносини, що склалися між сторонами регулюються нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) та Цивільним кодексом України (далі - ЦК України).

Статтею 5 Закону передбачено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Цим Законом не встановлено, що страхуванню підлягає кримінальна відповідальність особи, що керує чи володіє транспортним засобом, яка спричинила шкоду, а передбачено, що страховик відшкодовує майнову шкоду, завдану внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до ст. 6 Законом страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до п. 2 ст. 22.1 Закону у разі настання страхового випадку страховик, у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 27.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон) страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Відповідно до п.27.4 Закону Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено у 2024 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі становить 8 000,00 грн. (на день настання страхового випадку).

Отже, з вищевикладеного вбачається, що особою, яка має право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди, а також щодо понесених витрат на поховання, в межах Закону є донька загиблої ОСОБА_1 .

Факт настання страхового випадку ніким у справі не оспорюється та зафіксований правоохоронними органами.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілими несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинуваті володільці об`єктів, які є джерелом підвищеної небезпеки.

Відтак, Законом чітко врегульовано порядок одержання Страховиком необхідної йому інформації від органів досудового розслідування та суду, тому даний обов`язок не повинен покладатись на потерпілих, адже відповідно до вимог ст. 35 Закону, чітко визначено перелік документів, які слід заявнику долучити до заяви про виплату страхового відшкодування, а ряд листів із вимогами страховика суперечить нормі вищевказаної статті.

Вина водія у вчиненому кримінальному правопорушенні не має правового значення для вирішення справи щодо виплати страхового відшкодування. Верховний Суд України 03.12.2014 року при розгляді цивільної справи №6-183цс14 зробив правовий висновок, відповідно до якого законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен довести факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

За фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди 07 липня 2024 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000708 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, яким підтверджується факт настання вищезазначеної ДТП та її обставини.

Тобто, вказаний документ містить інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент подачі позову вирок у кримінальній справі не ухвалений, також розмір шкоди чітко передбачений у п. 27.3 та п. 27.4 Закону.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завдано смертю фізичної особи. Такої ж позиції притримується Верховний Суд, про що свідчать його постанови від 05.12.2018 у справі №757/59802/16-ц, від 10.01.19 у справі №500/2095/15-ц і від 01.07.2020 у справі №554/858/19.

При цьому наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні. Тому, відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для незадоволення вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.

Крім того, вищенаведеним пунктом 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV визначено лише підставу припинення здійснення страхового відшкодування у разі, якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, та не передбачено можливості відмови у стягненні страхового відшкодування у справі, яка вже розглядається судом в порядку цивільного судочинства, за наслідками такого розгляду. Такої правової позиції дійшов у постанові Верховний Суд у справі № 242/1930/21 від 16.02.2022.

Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону «страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.»

Відповідно до ч.1,2,5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно ст. 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Враховуючи вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до п. 35.2 ст.35 Закону до заяви додаються: а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; ґ) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого; д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника; є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності).

Положення статті 35 Закону не містять вимог щодо подання разом із заявою про виплату страхового відшкодування доказів на підтвердження вини страхувальника, в тому числі вироку суду, яким встановлено вину водія забезпеченого транспортного засобу в скоєнні ДТП чи будь-яких інших документів на підтвердження обставин ДТП.

Тобто, до заяви про виплату страхового відшкодування Потерпілою надано Страховій компанії всі належні та наявні документи, які передбачені ст. 35 Закону.

Частиною 36.1 статті 36 Закону передбачено, що страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідно до вищенаведеної статті страховик приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про зупинення розгляду справи Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено.

Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Згідно з абз. 5 пункту 36.2. ст. 36 Закону протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення страховик (МТСБУ) зобов`язаний направити заявнику письмове повідомлення про прийняте рішення.

З аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що обов`язок по прийняттю рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та здійснення виплати такого відшкодування, або ж прийняття рішення про відмову в проведенні такої виплати у відповідача виник з дня подання позивачем відповідної заяви про здійснення страхового відшкодування і повинен бути виконаний не пізніше ніж на 90 день з дня отримання позивачем відповідної заяви.

В порушення наведених норм матеріального закону страхова компанія, отримавши інформацію про дорожньо-транспортну пригоду, не вчинила дій передбачених ст. 34 Закону і не встановивши підстав для відмови у прийняття такого рішення згідно ст. 37 цього Закону, не оспорюючи обставини страхового випадку і заявлені членами сім`ї загиблої вимоги про відшкодування моральної шкоди та витрат на поховання, рішення про здійснення страхового відшкодування не прийняла, як і не прийняла рішення про відмову у їх задоволені, вирішив у не визначений Законом спосіб призупинення розгляду заяви про виплату страхового відшкодування через відсутність документального підтвердження даних про винну особу, у зв`язку із не набранням законної сили судового рішення за результатом розгляду кримінальної справи.

Тому суд приходить до висновку, що доводи Відповідача з приводу призупинення розгляду заяви позивача про виплату страхового відшкодування є неспроможними з огляду на те, що відповідно до преамбули Закону, він регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини).

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року, справа №755/18006/15-ц, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку.

Верховний Суд у постанові від 05 жовтня 2022 року у справі №208/4598/21 зауважив, що наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні. Тому відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.

До матеріалів цивільної справи після відкриття провадження було долучено копію вироку Шевченківського районного суду м.Львова від 02.04.2025 року у справі №466/10218/24, згідно якого ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років без позбавлення його права керування транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України, звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Із вказаного вироку суду вбачається, що наїзд на пішохода ОСОБА_3 , яка від отриманих тілесних ушкоджень померла у лікарні, стався саме автобусом марки «Електрон», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 .

Таким чином, встановлені у вищезгаданому вироці суду обставини вказують на причинно-наслідковий зв`язок між діями володільця джерела підвищеної небезпеки, від яких загинула ОСОБА_3 , та заподіяною внаслідок ДТП шкодою.

Згідно роз`яснень, які викладені в п. 7 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішені спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події, тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але й бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату.

Зокрема, ні доказів умислу, ні доказів грубої необережності пішохода Відповідачем суду не надано, а тому на думку суду підстави для звільнення Відповідача, як страховика, від обов`язку з відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, чи зменшення розміру відшкодування, відсутні.

Саме володілець джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії цього джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини у її заподіянні, що узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 1167 ЦК України, а відповідно до Закону, відповідальність за відшкодування заподіяної шкоди покладається на Відповідача, як на страховика.

Зважаючи на те, що обов`язок доведення умислу, непереборної сили покладено на відповідача, який належних та достатніх доказів на підтвердження цьому суду не надав, тому суд вважає недоведеним, що шкода була завдана внаслідок непереборною силою або умислом потерпілого.

Таким чином, суд визнає необґрунтованим посилання відповідача на наявність кримінального провадження на день подачі позову та наслідки розгляду кримінального провадження (вирок суду), оскільки таке не звільняє завдавача шкоди як володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану смертю ОСОБА_3 внаслідок дії цього джерела підвищеної небезпеки, та оскільки цивільно-правова відповідальність завдавача шкоди була застрахована відповідачем Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ІНТЕР-ПОЛІС», саме на відповідачеві як страховику лежить обов`язок сплатити страхове відшкодування шкоди, завданої позивачу внаслідок смерті ОСОБА_3 у межах лімітів відповідальності страховика. При цьому, відповідачем по справі не було доведено, що шкода внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки була заподіяна внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи, що відповідачем не спростовано доводів позивача, дійшов висновку про задоволення позовних вимог, оскільки Відповідачем з моменту отримання страховою компанією заяви про виплату страхового відшкодування минуло більше 90 днів, а потерпіла так і не отримала належного страхового відшкодування. Тобто, є порушено право позивача на отримання страхового відшкодування у строки передбачені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Що стосується стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, то слід вказати таке.

Згідно із п. 36.2 ст. 36 Закону, страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніше ніж 90 днів з дня отримання заяви про здійснення страхового відшкодування зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його або прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування.

Страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

З аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що обов`язок щодо прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та здійснення виплати такого відшкодування, або ж прийняття рішення про відмову в проведенні такої виплати у відповідача виник з дня подання позивачем відповідної заяви про здійснення страхового відшкодування і повинен бути виконаний не пізніше ніж на 90 день з дня подання позивачем відповідної заяви.

Таким чином, можна дійти до висновку, що з моменту отримання Відповідачем заяви про виплату страхового відшкодування у страховика було рівно 90 днів для прийняття рішення у справі.

Опісля спливу 90-денного строку між Позивачем та Відповідачем виникли не лише правовідносини із відшкодування шкоди та стягнення страхового відшкодування, а й боргові правовідносини. У даному випадку йдеться про такий тип правовідносин, як позадоговірні боргові правовідносини, що виникають незалежно від волі учасників, породжуються такими юридичними фактами, як заподіяння шкоди.

Оскільки, наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні. Тому відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП. (постанова Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі № 208/4598/21.

У даному випадку основна вимога про відшкодування шкоди з`явилася внаслідок ДТП, у якій загинула ОСОБА_3 . Стягнення штрафних санкцій є похідною позовною вимогою, не може існувати окремо від основного відшкодування шкоди, а тому теж стосується правовідносин, які виникли внаслідок смерті потерпілої.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 452/3519/15 (провадження № 61-14973св18) зазначено, що: «правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторонами у справі на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Зазначаємо, що виплата страхового відшкодування - це страхова виплата грошової суми, яка виплачується страховиком за умовами страхування при настанні страхового випадку. Отож, виплата страхового відшкодування є грошовим зобов`язанням.

Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Особливості цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошових зобов`язань обумовлені їх специфічними ознаками, до яких, серед інших, належать наступні: цей вид зобов`язань включає в себе обов`язок сплатити гроші та має на меті погашення грошового боргу; встановлюються спеціальні правила відповідальності за порушення грошових зобов`язань у вигляді нарахування процентів річних та інфляційних втрат як плати за безпідставне користування чужими грошовими коштами; специфічним є вплив прострочення на зміст грошового зобов`язання, оскільки останнє у разі прострочення все одно залишається грошовим.

Згідно ст.ст. 610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як визначено в Постанові Верховного суду від 4 липня 2018 року в справі № 755/18006/15-ц, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Статтею 20 Закону України «Про страхування» встановлено, що страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Статтею 992 Цивільного кодексу встановлено, що у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Важливим є те, що положення статті ст. 625 ЦК України про нарахування 3% річних та інфляційних втрат застосовуються незалежно від того, чи мова йде про договірні, чи про позадоговірні відносини із відшкодування шкоди.

Інфляційні нарахування на суму боргу виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов`язанням сплатити кошти.

Виходячи із положень зазначеної норми та постанови Верховного Суду України від 15 листопада 2010 року по справі №4/720, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц зробила висновок про те, що до правовідносин щодо невиплати страхового відшкодування потерпілій особі застосовуються вимоги частини другої статті 625 ЦК України.

Тобто, Позивач, хоча і не є стороною договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного відповідачем, але наділяється правами за цим договором: на їхню або третьої особи користь страховик зобов`язаний здійснити страхове відшкодування. Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Правовою позицією щодо застосування вказаних норм є позиція Постанова Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 337/5617/19 у відповідності до якої «розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція)».

Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що позивач довела суду про підставність заявлених вимог щодо стягнення штрафних санкцій за період з 06.11.2024 року по 22.01.2025 року за несвоєчасну виплату страхового відшкодування.

Наданий представником позивача розрахунок сум, які підлягають стягненню на користь позивача, суд приймає до уваги, оскільки відповідачем не спростовано доводів представника позивача щодо визначеного розміру інфляційних збитків, пені та 3% річних та не подано жодних доказів щодо невірного розрахунку цих показників.

Відповідно до ст. 263ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ПрАТ «Страхова компанія «ІНТЕР-ПОЛІС» про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та стягнення страхового відшкодування підлягають до задоволення. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду.

Питання розподілу судових витрат, а саме витрат на правничу допомогу судом не вирішується, оскільки 13 лютого 2025 року адвокат Ільків М.М. подав до суду заяву в порядку ч.8 ст.141 ЦПК України, в якій повідомляв, що позивач та її представник залишають за собою право надати суду детальний опис наданих правничих послуг та підтверджуючі документи щодо оплати гонорару адвоката протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду або до завершення розгляду справи по суті.

Оскільки позивач при звернені до суду була звільнена від сплати судового збору, з відповідача на користь держави, на підставі ст. 141 ЦПК України слід стягнути судовий збір в розмірі 3641,37 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

позов задовольнити повністю.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНТЕР-ПОЛІС», (01033, м.Київ, вул.Володимирська, 69, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) страхове відшкодування (моральну шкоду) у розмірі 96 000 (дев`яносто шість тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНТЕР-ПОЛІС», (01033, м.Київ, вул.Володимирська, 69, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) страхове відшкодування (витрати на поховання) у розмірі 21 764 (двадцять одна тисяча сімсот шістдесят чотири) гривні 00 копійок.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНТЕР-ПОЛІС», (01033, м.Київ, вул.Володимирська, 69, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 6 662 (шість тисяч шістсот шістдесят дві) гривні 44 копійки, три відсотки річних у розмірі 753 (сімсот п`ятдесят три) гривні 50 копійок, інфляційні втрати у розмірі 3 917 (три тисячі дев`ятсот сімнадцять) гривень 54 копійки, а всього разом 11 333 (одинадцять тисяч триста тридцять три) гривні 48 копійок.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНТЕР-ПОЛІС», (01033, м.Київ, вул.Володимирська, 69, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь держави судовий збір у розмірі 3641,37 грн (три тисячі шістсот сорок одну гривню 37 копійок).

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного тексту рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Г. Б. Білінська