РІШЕННЯ

Іменем України

30.05.2025 м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Чорного І.Я.,

з участю секретаря судового засідання Курочки Ю.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Стефановича Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства Внутрішніх справ України у Львівській області, Першої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області про усунення перешкод в розпорядженні нерухомим майном, шляхом скасування рішення державного реєстратора про обтяження нерухомого майна,-

ВСТАНОВИВ:

позивач ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Міністерства Внутрішніх справ України у Львівській області, Першої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області про усунення перешкод в розпорядженні нерухомим майном, шляхом скасування рішення державного реєстратора про обтяження нерухомого майна.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є співвласником нерухомого майна а саме квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності № НОМЕР_1 , що видане 04.06.2007 Управлінням комунального власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради та витягом №15423627 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 31.07.2007, ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки». Під час звернення до нотаріуса з метою здійснення розпорядженням належного позивачці нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , з листа Першої Львівської Державної Нотаріальної Контори Львівської області № 184/10-16 від 20.02.2025, їй стало відомо про те, що 11.12.2006 за № 4195135 зареєстровано заборону на належну позивачці квартиру, у зв`язку з чим остання не змогла скористатися конституційним правом щодо розпорядженням належного їй нерухомого майна. Згідно з Витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон і відчуження об`єктів нерухомого майна №10397547 від 11.12.2006, арешт зареєстровано 11.12.2006 10:04 за № 4195135 реєстратором вказано: Перша Львівська державна нотаріальна контора, підстава обтяження: кримінальна справа №1-02, 19.04.2002 Франківський РВ УМВС України, ОСОБА_2 .

Позивач вказує, що власники квартири не є учасниками кримінального провадження №l-02, квартира на момент обтяження взагалі належала територіальній громаді міста Львова, брат позивачки ОСОБА_3 згідно заочного рішення Франківського районного суду м. Львова від 01.12.2005, визнаний таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , рішення не оскаржувалось та вступило в законну силу, що свідчить про те, що арешт квартири АДРЕСА_1 здійснене безпідставно та порушує права співвласників квартири.

Таким чином, враховуючи, що на цей час порушується її право приватної власності на належне їй нерухоме майно, внаслідок чого остання позбавлена можливості у повному обсязі користуватися та розпоряджатися належним їй майном на власний розсуд та той факт, що необхідності у арешті, накладеному на все нерухоме майно позивача немає, тому просить вказаний арешт скасувати.

Ухвалою суду від 13.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено дату судового засідання.

Від відповідача завідувача Першої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області 07.04.2025 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого Перша Львівська державна нотаріальна контора Львівської області заперечує щодо пред`явлених позовних вимог. Зазначають, що вказане обтяження: номер №10397547 від 11.12.2006, дата виникнення 11.12.2006, виникло на підставі рішення (заочне) Франківського районного суду м. Львова від 01.12.2005, зареєстроване Першою львівською державною нотаріальною конторою Львівської області, та Перша Львівська державна нотаріальна контора Львівської області у даному випадку виконувала функцію лише реєстратора обтяжень нерухомого майна, і не несла відповідальності за інформацію, викладену обтяжувачем у повідомленні про реєстрацію обтяження. У 2007 році запис про заборону був перенесений із системи «Феміда» в Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна державним підприємств «Інформаційний центр» в автоматичному режимі. Враховуючи викладене, стверджують що Перша Львівська державна нотаріальна контора Львівської області не є належним відповідачем за заявленими позовними вимогами, просять розгляд справи проводити у відсутності представника Першої Львівської державної нотаріальної контора Львівської області.

Від представника відповідача Головного управління Міністерства Внутрішніх справ України у Львівській області 07.05.2025 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого Головне управління Міністерства Внутрішніх справ України у Львівській області в повному обсязі заперечує щодо пред`явлених позовних вимог з огляду на те, що у матеріалах справи залежно від предмета та підстави позову мають бути належним чином завірені копії акта опису та арешту, постанови про арешт коштів чи майна боржника, вироку, рішення суду або іншого органу, на виконання яких проводився опис і арешт, матеріали, що є в кримінальній справі щодо належності описаного майна і джерел коштів на його придбання, документи про право власності на майно, кредитні зобов`язання, реєстраційні посвідчення, паспорти та інші документи, що видаються на це майно. Відтак вважають, що працівники ГУМВСУ у Львівській області в межах кримінального провадження, на виконання засад кримінального судочинства, діяли в межах і на підставі повноважень, наданих чинним законодавством (на момент виникнення спірних правовідносин). У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просять відмовити в повному обсязі та розгляд справи проводити у їх відсутності.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала з підстав, що наведені у ньому, просила такий задоволити. Додатково пояснила, що її брат ОСОБА_3 ніколи не був власником спірної квартири АДРЕСА_1 , а лише там проживав та в 2005 році втратив право на користування зазначеним житлом за рішенням суду. Місце перебування ОСОБА_3 на даний час їй невідоме.

Представник позивача позов підтримав, вказував, що в даному випадку було безпідставно накладено арешт на майно, яке не належало обвинуваченому в рамках кримінального провадження, вказане житло на час встановлення заборони 2006 рік не було приватизоване, а ОСОБА_3 , щодо якого було порушено кримінальне провадження, на час заборони був визнаний таким, що втратив право користування квартирою за рішенням суду, яке набрало законної сили.

На адресу суду інших заяв, пояснень, клопотань від сторін по справі не надходило.

Дослідивши матеріали справи, докази на підтвердження позову, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд доходить наступних висновків.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.ч.1-4 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є співвласником нерухомого майна, а саме, квартири загальною площею 57,7 кв.м. що за адресою: АДРЕСА_2 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 19757082.

Відповідно до Свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 04.06.2007 що видане Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради право спільної сумісної власності на квартиру у позивача виникло на підставі приватизації згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Вищенаведене підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 03.07.2007 за №15423627.

Водночас, згідно Витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 10397547 від 11.12.2006, виданого Першою Львівською Державною нотаріальною конторою Львівської області, на квартиру АДРЕСА_1 накладено обтяження, а саме, заборона на нерухоме майно, на підставі Кримінальної справи № 1-02 від 19.04.2002, власником майна вказано ОСОБА_3 .

Відповідно до заяви про реєстрацію обтяження об`єкта нерухомого майна від 11.12.2006, заборона на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , накладена на підставі Кримінальної справи № 1-02 від 19.04.2002, учасником якої був брат позивачки ОСОБА_3 .

Відтак, суд вважає накладення заборони на нерухоме майно а саме квартири АДРЕСА_1 є безпідставним, оскільки на дату накладення обтяження ОСОБА_3 , не мав жодного зв`язку з вказаним житлом, оскільки на час накладення заборони був визнаний таким, що втратив право на користування вищевказаним нерухомим майном.

Так, відповідно до рішення Франківського районного суду м. Львова від 01.12.2005 ОСОБА_3 визнано таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , рішення набрало законної сили та не оскаржувалося.

Крім цього, зазначення ОСОБА_3 як «Власник» у Витязі про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 10397547 від 11.12.2006, що стало підставою для заборони є невірним, оскільки, як встановлено судом ОСОБА_3 ніколи не був власником вказаного майна, а лише до 01.12.2005 був зареєстрований за вищевказаною адресою.

Суд при розгляді справи враховує те, що позивач не є стороною кримінального провадження № 1-02 від 19.04.2002 та відповідно їй не було відомо ні про хід досудового розслідування ні про прийняте судом рішення за результатами розгляду кримінального провадження. Відповідно їй не було відомо і про постанову слідчого якою було накладено арешт на належне їй нерухоме майно. Вказане свідчить про те, що з об`єктивних причин позивач не могла додати до позовної заяви докази та надати відомості щодо кримінального провадження та обставини щодо накладення арешту на належну їй квартиру.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Враховуючи обставини накладення арешту та наявності кримінального провадження щодо ОСОБА_3 , можна зробити висновок, що вказаний арешт накладено на підставі ст. ст. 125,126 КПК України (1960).

Відповідно до ст. 125, 126 КПК України 1960 року, слідчий за клопотанням цивільного позивача або з своєї ініціативи зобов`язаний вжити заходів до забезпечення заявленого в кримінальній справі цивільного позову, а також можливого в майбутньому цивільного позову, склавши про це постанову.

В справах про злочини, за які кримінальним законом передбачена конфіскація майна, слідчий зобов`язаний вжити необхідних заходів до забезпечення виконання вироку в частині можливої конфіскації майна, склавши про це постанову.

Стаття 126 КПК України 1960 року визначено порядок забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Так, забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на вклади зазначених осіб проводиться виключно за рішенням суду.

Майно, на яке накладено арешт, описується і може бути передане на зберігання представникам підприємств, установ, організацій або членам родини обвинуваченого чи іншим особам. Особи, яким передано майно, попереджаються під розписку про кримінальну відповідальність за його незбереження.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України, завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт на спірне майно було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського і адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) зазначено, що: «21. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що вона вже неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та вказала на таке:

21.1. Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі -КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 серпня 2023 року в справі № 760/23634/21 (провадження № 61-5275св23) вказано, що: «у розглядуваній справі суди встановили, що арешт на квартиру було накладено у 2000 році під час виконання вироку суду в частині конфіскації майна, яке належить на праві власності ОСОБА_3 . Рішенням Жовтневого місцевого суду м. Києва від 09 серпня 2001 року в справі № 2-1414/01 звільнено з-під арешту 1/3 частину вказаної квартири.

Закриваючи провадження у цивільній справі, суди попередніх інстанцій не звернули увагу, що ОСОБА_1 не була ні учасником кримінального провадження (розпочатого та звершеного за правилами КПК України 1960 року), ні учасником виконавчого провадження, в межах якого було накладено арешт на квартиру та звернулась до суду із позовом про захист своїх прав співвласника майна, а отже заявлений спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2023 року в справі № 761/30856/21 (провадження № 61-6031св23) зазначено, що: «апеляційний суд залишив поза увагою те, що порядку і способів скасування арешту майна після закінчення судового розгляду та постановлення обвинувального вироку у КПК України 1960 року не було встановлено для осіб, які не були учасниками такої справи. Тож позивач як власник майна, який не мав будь-якого правового статусу у кримінальному провадженні, за чинним на той час кримінально-процесуальним законом не був наділений процесуальним правом ініціювати питання про звільнення майна з-під арешту. Вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не приведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції. Немає жодних підстав для висновку про те, що суд цивільної юрисдикції у справі за позовом Акціонерного товариства «МЕТАБАНК» не є судом, установленим законом. За встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин цієї справи виключно звернення до суду у порядку цивільного судочинства з позовом про звільнення майна з-під арешту є ефективним способом захисту порушеного права особи, яка наполягає на тому, що є власником спірної квартири».

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/1750/23 (провадження № 61-12325св23).

Згідно зі статтею 174 нині чинного КПК України, як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає.

Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Відповідно до ч. 2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права не встановлена судом.

Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до частин 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року (Закон № 475/97-ВР) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акту повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Згідно ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Згідно зі статтею 170 КПК України, чинного на час розгляду справи, завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Таким чином, оскільки накладення арешту на майно має наслідком заборону відчуження арештованого майна, то ним порушується право власника цього майна.

За змістом статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено зокрема у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.

У даному випадку, позивач вказує що наявність обтяження щодо належної їй квартири, є перешкодою для реалізації її прав як власника майна.

Враховуючи встановлені обставини справи та те, що позивач не була учасником кримінального провадження, минув тривалий час після заборони на відчуження майна, а майно у виді зазначеної вище квартири було набуто, зокрема позовачем ОСОБА_1 , на підставі приватизації у відповідності до закону (відомості про зворотнє суду не надано), суд дійшов висновку щодо порушення права позивача на володіння своїм майном, у зв`язку з чим наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Щодо формулювання прохальної частини позову слід зазначити наступне.

Щодо вимог позивача «скасувати рішення державного реєстратора - Першої Львівської Державної Нотаріальної Контори Львівської області (вул. Саксаганського, 6, м. Львів, КОД ЄДРПОУ 3- 02899370) про арешт нерухомого майна», суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Таким чином, звільнення майна з-під арешту (зняття/скасування арешту) не є відповідною правовою підставою для виключення його з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та додаткового застереження не потребує, тому вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - задоволенню не підлягає.

Водночас, відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Диспозитивність - це один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача.

Разом із цим надміру формалізований підхід до заявлених позовних вимог суперечить завданню цивільного судочинства, яким відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Якщо позивач заявляє вимогу, яка за належної інтерпретації може ефективно захистити його порушене право, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань, оскільки це призведе до необхідності повторного звернення позивача до суду за захистом його прав (які за наведених умов могли бути ефективно захищені), що не відповідатиме принципам верховенства права та процесуальної економії (див. mutatis mutandis висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 117-118 постанови від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).

У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80, 81, 83), від 01.07.2021 у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 (підпункт 11.12) та від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 (пункт 31)) (Постанова ВП ВС від 10 квітня 2024 року в справі № 496/1059/18).

Позивач просить суд скасувати рішення державного реєстратора - Першої Львівської Державної Нотаріальної Контори Львівської області (вул. Саксаганського, 6, м. Львів, КОД ЄДРПОУ 3- 02899370) про арешт нерухомого майна. Проте, на думку суду в даному випадку, враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про необхідність захисту її права шляхом скасування такого арешту без відповідного скасування рішення державного реєстратора - Першої Львівської Державної Нотаріальної Контори Львівської області (вул. Саксаганського, 6, м. Львів, КОД ЄДРПОУ 3- 02899370), оскільки позовні вимоги знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду в цій частині. Саме таке рішення, на думку суду, буде відповідати інтересам позивача ОСОБА_1 в повній мірі та досягатиме мети звернення до суду, оскільки є підставою для внесення відповідних змін в праві державної реєстрації.

Суд вважає посилання у відзиві Першої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області такими, що не заслуговує на увагу, а саме те, що вказане обтяження: номер №10397547 від 11.12.2006, дата виникнення 11.12.2006, виникло на підставі рішення (заочне) Франківського районного суду м. Львова від 01.12.2005. Саме це твердження суперечить даним, які вказані у документах які Перша Львівська державна нотаріальна контора надала на вимогу позивачки, а саме у Заяві про реєстрацію обтяження об`єкта нерухомого майна від 11.12.2006 та у Витязі про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 10397547 від 11.12.2006 вказано що обтяження на квартиру АДРЕСА_1 накладено на підставі Кримінальної справи № 1-02 від 19.04.2002, а не як зазначено у відзиві нотаріальною конторою: «на підставі рішення (заочне) Франківського районного суду м. Львова від 01.12.2005».

З урахуванням наведеного, суд вважає, що надані позивачем докази в своїй сукупності є достатніми та дають змогу суду дійти до висновку про часткове задоволення позову.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 12-13, 77-82, 141, ч.2 ст.247, ст. ст. 258-259, 263-266, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства Внутрішніх справ України у Львівській області, Першої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області про усунення перешкод в розпорядженні нерухомим майном, шляхом скасування рішення державного реєстратора про обтяження нерухомого майна - задовольнити частково.

Скасувати арешт накладений на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 19757082, реєстраційний номер обтяження: 4195135 від 11.12.2006, реєстратором: Перша Львівська державна нотаріальна контора, підстава обтяження: Кримінальна справа №1-02 від 19.04.2002 Франківський РВ УМВС України, ОСОБА_2 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: Головне управління Міністерства Внутрішніх справ України у Львівській області, адреса: місто Львів, пл. Ген. Григоренка 3, .

Відповідач: Перша Львівська Державна нотаріальна контора Львівської області, адреса: 790058, м. Львів, вул. Саксаганського 6, .

Повний текст рішення складено та оголошено 30.05.2025.

Суддя І.Я. Чорний