ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3676/25 Справа № 753/5695/23 Суддя у 1-й інстанції - Зінченко А. С. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2024 року у складі судді Зінченко А.С. по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2023 року АТ КБ Приватбанк звернулося до суду з позовом, пред`явленим до ОСОБА_1 , на предмет стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи це тим, що 29 жовтня 2021 року відповідач ОСОБА_1 , з метою отримання банківських послуг, підписав заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку, що розміщені в мережі Інтернет на офіційному сайті банку, тим самим взявши на себе зобов`язання виконувати умови договору, та після цього за допомогою ОТП-паролю підписав Заяву №б/н від 29 жовтня 2021 року. Банк виконав у повному обсязі свої зобов`язання, надавши відповідачеві кредит зі встановленим кредитним лімітом, зарахованим на кредитну карту, відкриту на ім`я ОСОБА_1 . Однак, останній не виконував свої зобов`язання по поверненню кредитних коштів, сплаті відсотків та інших платежів, внаслідок чого станом на 22 лютого 2023 року відповідач має заборгованість у загальному розмірі 129 641,39 грн, з яких: 114 777,95 грн заборгованість за кредитом, 14 863,44 грн заборгованість за простроченими відсотками, що відповідач у добровільному порядку не сплачує та що порушує майнові права позивача, які належить відновити по суду (а.с.1-5).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2024 року в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовлено (а.с.211-214), з підстав як недоведеності позивачем вини відповідача у наявності зазначеної у позові кредитної заборгованості за кредитом, так і недоведеності обставин, за яких відповідач отримав цей кредит.

Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ Приватбанк звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на те, що відповідач не підтвердив належними та допустимими доказами відсутності своєї вини у заборгованості за кредитом, відкритим на його ім`я, яка склалась станом на 22 лютого 2023 року, та не надав достатньо доказів своєчасності його звернення як до правоохоронних органів, так і до банку з повідомленням про вчинення шахрайства, проведеного за допомогою передання ним третім особам конфіденційних відомостей на вчинення грошових операцій з банківським рахунком в Інтернет-платформі. Натомість, судом першої інстанції не враховано доведення позивачем факту передання відповідачем особисто третім особам відповідних кодів за стандартом 3D-Secure, інших даних клієнта, що виключає відповідальність за вчинені операції за рахунком відповідача у позивача.

ОСОБА_1 , своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не користався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з огляду на таке.

Судом першої інстанції з наданих відповідачем виписок від 29 жовтня 2021 року за договором № б/н від 29 жовтня 2021 року та результатів службового розслідування АТ КБ «ПриватБанк» встановлено, що в 15.34 та 15.36 год по кредитній картці відповідача позивачем було здійснено фінансові операції на суми 99 992 грн та 114 782 грн, перекази проведені через термінал, призначення платежу АЗС: AVIAS_999 в м. Дніпро, тип транзакції - покупка.

Відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на відповідача, картка оформлена та встановлено кредитний ліміт 29 жовтня 2021 року у сумі 115 000 грн.

Відповідно до виписок по рахунку відповідача з кредитним договором б/н від 29 жовтня 2021 року (а.с.7,81,82,157-158) рух коштів по рахунку розпочався лише 29 жовтня 2021 року, в цей день відбулось зняття коштів на АЗС в м. Дніпро двома платежами на суми 99 992 грн та 14 790 грн, інші списання коштів за карти здійснювались банком автоматично на списання відсотків та заборгованості. Будь які інші витрати по картці (рахунку відповідача) відсутні.

Виписками по рахунку відповідача за кредитним договором б/н від 29 жовтня 2021 року (а.с.7,81,82,157-158), заявою про приєднання від 29 жовтня 2021 року (а.с. 10-21), витягом з ЄРДР № 0002213 від 10 грудня 2021 року (а.с.159), довідкою ГУНП № 41854/123/33-2021 від 03 листопада 2021 року (а.с. 163 зворот), скріншотами повідомлень та відомостей про дзвінки з телефону відповідача (а.с. 164-165), а також матеріалами службового розслідування АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 172-175) повністю підтверджується, що оформлення кредиту 29 жовтня 2021 року та зняття коштів з рахунку відповідача було здійснено третіми особами 29 жовтня 2021 року в період часу з 15.29 год (час підписання заяви за допомогою ОТП-паролю) до 15.34. год 15.36 год (час проведення операцій зняття коштів на АЗС в м. Дніпро), коли відповідач в 15.31 год звернувся на гарячу лінію АТ КБ «Приватбанк» 3700 та розмовляв 15 хв 6 сек, тобто неправомірні дії були здійснені третіми особами завдяки переходу відповідача за фішинговим посиланням, отримання третіми особами доступу до його банківських даних, та в період 15 хвилин спілкування відповідача з АТ КБ «Приватбанк» щодо шахрайських дій та блокування його рахунку з цього приводу.

За даним фактом 10 грудня 2024 року були внесені відомості до ЄРДР № 0002213 від 10 грудня 2021 року за ч. 3 ст. 190 КК України (а.с. 159), а саме, що 29 жовтня 2021 року невстановлена особа, шахрайським шляхом, яке виразилось у втручанні в електронно-обчислювальну техніку, заволодів грошовими коштами ОСОБА_1 в сумі 127397 грн. На час розгляду справи інформація щодо результатів кримінального провадження відсутня.

Суд першої інстанції також виходив з того, що АТ КБ «ПриватБанк» не підтвердив належними і допустимими доказами обставин, які б безспірно доводили, що відповідач ОСОБА_1 , як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до відомостей по кредитній картці, його особовому рахунку, акаунту чи мобільного додатку «Приват-24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати оформлення кредитної карти 29 жовтня 2021 року та витрачання кредитних коштів невідомими особами у загальній сумі 127 397 грн.

Встановлено, що 29 жовтня 2021 року зняття коштів з рахунку відповідача було здійснено третіми особами в період часу з 15.29 год (час підписання заяви за допомогою ОТП-паролю) до 15.34. год 15.36 год (час проведення операцій зняття коштів на АЗС в м. Дніпро), коли відповідач в 15.31 год звернувся на гарячу лінію АТ КБ «Приватбанк» 3700 та розмовляв 15 хв 6 сек, тобто, неправомірні дії були здійснені третіми особами завдяки переходу відповідача за фішинговим посиланням, отримання третіми особами доступу до його банківських даних, та в період 15 хвилин спілкування відповідача з АТ КБ «Приватбанк» щодо шахрайських дій та блокування його рахунку з цього приводу. Перехід відповідача за фішинговим посиланням та введення там відповідних паролей не може трактуватись як сприяння або навмисна передача особистих даних, так як особа при здійсненні таких дій впевнена, що користується послугами банку.

Крім того, судом першої інстанції встановлено негайне звернення позивача до банку позивача щодо здійснення шахрайських дій, повторні звернення до служби безпеки банку, звернення позивача до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно нього шахрайських дій. При цьому банком не заперечувалося факту звернення ОСОБА_1 з повідомленням про несанкціоноване витрачання грошових коштів, що стало підставою для проведення службового розслідування, яким і встановлено здійснення переказів коштів з карткового рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 , третіми особами.

З`ясовуючи характер спірних правовідносин та відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТКБ Приватбанк,застосувавши норми ст. 207,526,626,628,633,634,638,1048,1054,1055 ЦК України та судову практику Верховного Суду, суд першої інстанції виходив зі встановленості того факту, що відповідач здійснив всі визначені заходи, які передбачені в даному випадку щодо доведення своєї невинуватості. Також судом першої інстанції не встановлено обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю саме сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, що є передчасним висновком позивача про порушення відповідачем правил та умов кредитування, що потягло несанкціоноване зняття коштів з карткового рахунку відповідача та подальше списання відсотків, та, як наслідок, виникнення заборгованості.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За ч.1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

У відповідності до ч.2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 182/3171/16-ц вказано, що: "у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що "у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк"). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).

Як свідчить тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

У постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 зазначено, що: "відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення № 223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) вказано, що: "користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платежів засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.

У постанові Верховного Суду від 07 листопада 2022 року у справі №751/5017/20 зазначено: «Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.». Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19, від 03 жовтня 2022 року у справі № 387/746/18.

Колегія суддів у цій справі наголошує на тому, що суд першої інстанції вірно вважав недоведеним позивачем факт безспірного сприяння користувача ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, а також не доведено позивачем і залучення будь-яких фактичних дій ОСОБА_1 в момент незаконного списання грошових коштів з рахунку, тоді як останній в цей час перебував на лінії 3700, що є прямим зв`язком із сервісною службою банку. Натомість, службовим розслідуванням банку встановлено списання грошових коштів третіми особами. Зазначених встановлених обставин скаржник не спростував ані в суді першої інстанції, ані при розгляді його апеляційної скарги, що є наслідком неприйняття доводів апеляційної скарги колегією суддів до уваги у повному обсязі.

Також колегія суддів не може погодитись із доводами скаржника щодо відсутності у позивача цивільно-правової відповідальності в цьому випадку, що правомірно встановлено судом першої інстанції, як і вірно зазначено, що позивач не має права вимоги до ОСОБА_1 з підстав погашення заборгованості за спірним кредитним договором, який виник не з волевиявлення ОСОБА_1 , в силу ст. 207,626,628,638 ЦК України.

Разом з цим, колегія суддів наголошує, що доводи скаржника про те, що у відповідача виникла заборгованість по кредиту з 2021 року, тоді як банк звернувся до суду на предмет стягнення з нього суми заборгованості по кредиту у 2023 році, що свідчить, на думку скаржника, про затягування відповідачем вирішення спірного питання щодо незаконного списання грошових коштів з рахунку, що відкритий на ім`я ОСОБА_1 , та невизнання заборгованості по кредиту такою, що не існує, не відповідає дійсним обставинам справи.

Колегія суддів вважає доведеним відповідачем ОСОБА_1 обставин майже негайного вжиття достатніх заходів щодо блокування картки, повідомлення банку, подання заяви до поліції, порушення питання проведення банком службової перевірки та розслідування, що підтверджує відсутності безспірного впливу відповідача на таке незаконне списання коштів, що скаржником не спростовано при розгляді його апеляційної скарги.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки безспірний вплив та сприяння відповідача на таке незаконне списання коштів з рахунку, відкритого на ім`я відповідача поза його волею, не доведена належними та допустимими доказами, а скаржником не надано до апеляційної скарги інших письмових доказів на спростування цього встановленого факту судом першої інстанції, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, N 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судам необхідно досліджувати кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не повинна бути поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін як на одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 21 травня 2025 року.

Повний текст постанови складено 29 травня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна