ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 682/3274/24

Провадження № 22-ц/820/1159/25

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Шевчук Ю.Г.,

учасники справи: представник апелянтки адвокат Вітюк С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 20 лютого 2025 року (суддя Мотонок Т.Я.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку з надвірними спорудами,

в с т а н о в и в :

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку з надвірними спорудами.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, ОСОБА_1 21 жовтня 2010 року уклала договір дарування житлового будинку, відповідно до якого остання подарувала ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями до нього, що розташований за адресою в АДРЕСА_1 , загальною площею 69,4 кв.м, в тому числі, житловою 42,1 кв.м, а також надвірні будівлі: дерев`яні хлів і літня кухня позначеними на плані літерами «б, В», загальною вартістю 66093 грн.

Під час укладення оспорюваного договору волевиявлення позивача не відповідало її волі та не було спрямоване на реальне дарування обумовлене договором. Позивачка діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає заповіт на свою доньку. Після укладення правочину позивачка продовжує проживати у спірному будинку, який є її єдиним житлом, не вчиняла дій, які б могли свідчити про її небажання користуватись спірним будинком, а фактична передача будинку не відбулась, тому позивач, укладаючи спірний договір дарування, помилився щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов?язків сторін за цим договором.

Із урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір дарування укладений 21.10.2010 року, відповідно до якого ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями до нього, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 69,4 кв.м, в тому числі, житловою 42,1 кв.м, а також надвірні будівлі: дерев`яні хлів і літня кухня позначеними на плині літерами «б, В», загальною вартістю, 66093 грн.

Заочним рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 20 лютого 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не довела вчинення нею договору дарування домоволодіння під впливом помилки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позов.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом не було прийнято до уваги, те що вона під час дачі пояснень вказала, що помилялася під час вчинення правочину та неправильно сприймала фактичні обставини. ОСОБА_1 діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання на свою доньку. Після укладення правочину позивачка продовжує проживати у спірному будинку, а фактична передача будинку не відбулася, тому позивач, укладаючи спірний договір дарування, помилився щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором. Зазначає, що обставинами, які вказують на помилку у даній справі є: вік позивача, її стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі, наявність у позивача спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування.

Відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників по справі не надходило.

В судовому засіданні представник апелянтки адвокат Вітюк С.В. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Згідно з частиною 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Судом встановлено, що 21 жовтня 2010 року в м. Славута ОСОБА_1 (дарувальниця) та ОСОБА_2 (обдаровувана), уклали договір дарування. Зі змісту договору слідує, що сторони попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам?яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору, домовилися про таке: дарувальниця передала, а обдаровувана її дочка, прийняла у власність житловий будинок з надвірними будівлями до нього, що знаходиться в АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці, що належить Цвітоській сільській раді. Сторони оцінюють дарунок у 66093 грн.

Зазначений договір посвідчено Артемовою Л.Я., нотаріусом Славутського районного нотаріального округу Хмельницької області, та зареєстрований в реєстрі за № 4562 (а.с. 6-7).

Право власності ОСОБА_2 на вказаний вище будинок зареєстровано 05.11.2010 (а.с. 8).

ОСОБА_1 проживає та зареєстрована АДРЕСА_1 . Доказів на спростування зазначеного матеріали справи не містять.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судами встановлено, що 21 жовтня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (громадянкою РФ) її донькою, яка зареєстрована АДРЕСА_2 укладено договір дарування: домоволодіння за адресою в АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, дійшов висновку про необґрунтованість позову про визнання недійсним договору дарування домоволодіння, оскільки вважав, що ОСОБА_1 , будучи дієздатною особою, укладаючи оспорюваний договір дарування, усвідомлювала наслідки вчинення таких дій.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду.

Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Як зазначає позивачка, що вона вважала, що при укладенні оспорюваного договору було узгоджено надання ОСОБА_2 догляду та матеріальної допомоги їй, як особі похилого віку. Отже, фактично позивач помилилася відносно правової природи правочину.

ОСОБА_1 будучи особою похилого віку, за станом здоров`я дійсно потребувала стороннього догляду, тому, укладаючи оспорюваний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між сторонами. Колегія суддів вважає, що до правовідносин, які виникли між сторонами, слід застосувати частину першу статті 229 ЦК України, яка передбачає правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про наявність у ОСОБА_1 іншого нерухомого майна, отже спірне майно є її єдиним житлом, та місцем її постійного проживання. Відтак, вказане свідчить про відсутність фактичної передачі обдарованому дарунку за оспорюваним договором дарування.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції констатує про наявність правових підстав для визнання недійсним спірного договору дарування в порядку статті 229 ЦК України. ОСОБА_1 у момент укладення оспорюваного договору дарування неправильно сприймала фактичні обставини правочину з огляду на її похилий вік, потребу у догляді та відсутність іншого житла.

Рішення суду першої інстанції постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. Позов слід задовольнити. Договір дарування укладений 21.10.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо домоволодіння під номером АДРЕСА_1 посвідченого нотаріусом Славутського районного нотаріального округу Хмельницької області Артемовою Л.Я., зареєстрованого в реєстрі за №4562, підлягає визнанню недійсним.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 20 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування укладений 21.10.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо домоволодіння під номером АДРЕСА_1 посвідченого нотаріусом Славутського районного нотаріального округу Хмельницької області Артемовою Л.Я., зареєстрованого в реєстрі за №4562.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 липня 2025 року.

Судді: Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк