Справа № 214/4582/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 травня 2025 року м Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Чернової Н.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Нестеренко К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 214/4582/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та просить суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договором позики від 27 вересня 2019 року в сумі 5 000 000,00 грн., посилаючись на порушення ними зобов`язань з повернення позичених коштів. В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що 27 вересня 2019 року він надав відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 5 000 000,00 грн. готівкою зі строком виплати боргу до 01 січня 2023 року, що підтверджується власноруч написаною розпискою останнього. Зазначено, що ОСОБА_2 просив кошти в борг разом зі своєю дружиною ОСОБА_3 , з якою перебував у шлюбі, для розвитку їх бізнесу, а саме шкіл англійської мови, якими наразі займається його дружина, а отже кошти вони брали та використовували в інтересах сім`ї. Тому на підставі статей 1046-1049 ЦК України та статей 60-61, 65 СК України, просить вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 09 вересня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання у справі.

Ухвалою суду від 21 жовтня 2024 року за заявою представника позивача забезпечено позов шляхом накладення арешту та заборонено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії щодо відчуження нерухомого майна, що належить їм на праві приватної власності.

Ухвалою суду від 22 січня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову шляхом зупинення реалізації арештованого майна, а саме: Машиномісця № НОМЕР_1 загальною площею 23,2 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 10437303) рамках виконавчого провадження № 74897629.

Ухвалою суду від 24 квітня 2025 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання учасники справи не з`явилися.

До суду надійшла заява представника позивача адвоката Козаренко С.В. про розгляд справи за її відсутності, на вимогах наполягає.

Представник відповідача адвокат Кіщак А.А. звернулась до суду із заявою про розгляд справи у її відсутність (а.с. 119), проти позову заперечує.

В обґрунтування відзиву на позов відповідачем ОСОБА_2 зазначено, що у 2019 році вони з дружиною ОСОБА_3 хотіли розвивати бізнес, у зв`язку з чим потребували коштів, а тому він звернувся до ОСОБА_1 з метою взяття у борг грошових коштів. Вони з дружиною збиралися купити приміщення для ведення бізнесу, школи англійської мови, що вони і зробили у вересні 2019 року, придбавши приміщення по АДРЕСА_2 , а у грудні придбавши приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , які вони оформлювали на його на той час дружину ОСОБА_3 . Позичені кошти вони використали для розширення школи англійської мови, якими займалася ОСОБА_3 та в інших їх потребах. З червня 2023 року вони з ОСОБА_3 розлучилися, він повертав позивачу кошти в сумі 100 000,00 грн. особисто в руки, але письмових розписок про отримання таких він не надав, ОСОБА_1 не заперечував, щоб він повертав ці кошти частинами. Тому вважає, що в задоволенні вимог повинно бути відмовлено в повному обсязі.

Ураховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, надавши їм оцінку в сукупності, дійшов до такого висновку.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, керуючись дійсним змістом та достовірністю документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року в справі № 629/5364/13-ц зроблено висновок про те, що факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Як установлено судом та не заперечується учасниками процесу, 27 вересня 2019 року відповідач ОСОБА_2 отримав у позику від позивача ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 5 000 000,00 грн. та зобов`язувався повернути вказану суму до 01 січня 2023 року, однак у визначений в розписці термін, борг не повернув.

На підтвердження отриманих коштів позивачем надано оригінал розписки (а.с. 7).

Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

З наведеного вбачається, що суд не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими, про що також викладено у постанові Верховного Суду від 23 березня 2021 року у справі № 910/3191/20.

На підставі частини 7 статті 81 ЦПК України судом здійснено пошук в Єдиному державному реєстрі судових рішень щодо підтвердження перебування відповідачів у шлюбних стосунках, відповідно до якого

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дійсно з 24 червня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано між ними рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 червня 2023 року у справі № 214/3719/22 (провадження № 2/214/1334/23).

Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя (частина першої статті 36 СК України).

Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.

Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Так, у статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї з набуттям майна у спільну сумісну власність, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зроблено висновок, що «інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. […] Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї».

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у пункті 62 вказаної постанови погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.

У постанові від 26 березня 2025 року у справі № 753/17584/21 (провадження № 61-4806св24) Верховний Суд зазначив, що «з урахуванням презумпції спільності права власності подружжя, тягар спростування якої покладений на того з подружжя, хто її спростовує, відповідач ОСОБА_3 не надав доказів того, що кошти отримані за договором позики були використані не в інтересах сім`ї, а на особисті потреби ОСОБА_2 . При цьому для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне. Обов`язковому дослідженню у справах цієї категорії підлягають обставини того, чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами. При цьому з огляду на презумпцію спільності права власності подружжя доведення чи спростування факту використання отриманих за договором позики коштів на потреби сім`ї відповідачів має здійснювати той із подружжя, який її заперечує, тобто відповідач».

Відповідач ОСОБА_2 у відзиві на позов не заперечував факт наявності боргових зобов`язань перед позивачем ОСОБА_1 та наполягав, що грошові кошти були взяти в борг в інтересах сім`ї задля розвитку спільного бізнесу з відповідачкою ОСОБА_3 , з якою він перебував на той час у зареєстрованому шлюбі, надавши також якості доказів інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якого на підставі договору купівлі-продажу від 02.09.2019 на ім`я ОСОБА_3 було придбано офтальмологічний центр по АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 09.12.2021 на ім`я ОСОБА_3 було придбано нежитлове приміщення по АДРЕСА_3 (а.с. 110-114).

Разом з тим, суд ураховує правові висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 02 квітня 2025 року у справі № 509/3502/20 (провадження № 61-13189св24), відповідно до якої «згідно з нормами сімейного законодавства, умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. При цьому суди повинні досліджувати, чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами. Апеляційний суд, вирішуючи справу по суті заявлених вимог, дійшов висновку, що ОСОБА_2 отримала грошові кошти від позивача за Договором позики від 21 листопада 2007 року та за Договором позики від 24 січня 2008 року на реконструкцію спільного майна подружжя у період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_3 , у зв`язку із чим набуті відповідачами права та обов`язки, в тому числі і обов`язок повернути позивачу отримані за вищевказаними договорами позики грошові кошти, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Разом із тим, суд апеляційної інстанції не встановив, чи були витрачені позичені грошові кошти саме в інтересах сім`ї ОСОБА_14, зокрема на реконструкцію спільного майна подружжя, ураховуючи, що як у позовній заяві ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, так і у позовній заяві ОСОБА_3 про розірвання шлюбу вказані особи стверджували, що шлюбні відносини між ними припинені ще на початку 2007 року, тобто до укладення зазначених договорів позики. Будь-які документи, які б підтверджували фактичне цільове використання ОСОБА_2 грошових коштів, отриманих від ОСОБА_1 , в матеріалах справи відсутні. Cам по собі факт зазначення у договорах позики про ціль позики не може безумовно свідчити про те, що позика була витрачена на реконструкцію та добудову зазначених у договорах позики об 'єктів нерухомого майна».

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 19 березня 2025 року у справі № 462/3243/21 (провадження № 61-17269св24), де суд касаційної інстанції виснував, що «тягар доведення обґрунтованості заявлених вимог за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини прави, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд апеляційної інстанції дійшов достатньо обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, оскільки позивачем не надано достатньо доказів, які б свідчили про укладення договору позики та витрату отриманих грошових коштів для задоволення потреб сім`ї. В тексті розписки не визначена мета, на досягнення якої передавалися грошові кошти. Крім того, розписка не містить підпису ОСОБА_2 , та підтвердження того, що остання надає згоду на отримання ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 45 000 євро. З наведеного вбачається, що ОСОБА_2 не була обізнана про укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 договору позики грошових коштів у розмірі 45 000 євро й, відповідно, згоди на його укладення не надавала. Колегією суддів враховано, що перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведеність укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї. Таким чином, матеріали справи не містять доказів, що могли б підтвердити використання грошових коштів в інтересах сім`ї».

З наданої до суду розписки від 27 вересня 2010 року не вбачається мета позики (в інтересах сім`ї, придбання майна в інтересах сім`ї, тощо), відсутня згода чи будь які інші ознаки на підтвердження обізнаності ОСОБА_3 про укладення ОСОБА_2 договору позики, а перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само по собі не є безумовною підставою для покладення на ОСОБА_3 , яка не була позичальником за договором позики, обов`язків визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведеність укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї.

Суд не приймає до уваги в якості належних та допустимих доказів надання до суду витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та підтвердження витрат позичених коштів на придбання спільної нерухомості подружжя, оскільки кошти були позичені 27 вересня 2019 року, а приміщення по АДРЕСА_2 придбано на ім`я ОСОБА_3 за місяць до цього. Нежитлове приміщення по АДРЕСА_3 взагалі придбано через 2 роки після отриманих ОСОБА_2 в борг у позивача грошових коштів.

Таким чином суд доходить висновку, що ні позивачем, ні відповідачем ОСОБА_2 не доведено факту одержаного за договором позики від 27.09.2019, укладеним ОСОБА_2 , як одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, тобто саме в інтересах сім`ї, а не власних, а тому вимоги підлягають частковому задоволенню.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Ураховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, беручи до уваги, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог.

Згідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Тому підлягають відшкодуванню позивачу понесені судові витрати по сплаті судового збору.

Згідно частин сьомої, восьмої статті 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Ураховуючи викладене, суд вважає необхідним продовжити дію заходів забезпечення позову згідно ухвали суду від 21 жовтня 2024 р. протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, ч.2 ст.247, 258-259, 263-265, 273, 274, 277 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 27 вересня 2019 року в розмірі 5 000 000 (п`ять мільйонів) гривень 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору 15 140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) гривень 00 коп.

У задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Продовжити дію заходів забезпечення позову згідно ухвали суду від 21 жовтня 2024 року протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. . Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відомості про сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_5 .

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , останнє відоме зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_5 .

Суддя Чернова Н.В.