Ухвала

Іменем України

28 травня 2025 року

м. Київ

справа № 715/442/25

провадження № 61-6212ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Глибоцького районного суду Чернівецької області від 21 лютого 2025 року у складі судді:Маковійчук Ю. В., та постанову Чернівецького апеляційного суду від 07 квітня 2025 року (повна постанова складена 09 квітня 2025 року) в складі колегії суддів: Литвинюк І. М., Лисака І. Н., Перепелюк І. Б., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Чагорська сільська рада Чернівецького району Чернівецької області, про встановлення факту зміни прізвища,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася з заявою про встановлення факту зміни прізвища, заінтересована особа - Чагорська сільська рада Чернівецького району Чернівецької області.

Заява мотивована тим, що 26 січня 1979 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_3 і змінила прізвище, однак 26 грудня 1997 року отримала паспорт громадянина України, в якому її прізвище було зазначено як « ОСОБА_4 ».

07 жовтня 2024 року виправлено помилку і вона отримала паспорт та картку платника податків, пенсійне посвідчення, в яких її прізвище зазначено як « ОСОБА_5 ». Однак через помилку в написанні її прізвища в різних документах вона повинна підтвердити, що « ОСОБА_4 » та « ОСОБА_5 » є однією і тією ж особою.

ОСОБА_1 просила:

встановити факт зміни прізвища ОСОБА_1 з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 ».

Ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 21 лютого 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:

як вбачається з матеріалів заяви заявниця звернулася до суду з заявою про встановлення факту зміни прізвища, посилаючись на те, що уклавши шлюб, вона змінила прізвище на « ОСОБА_5 », однак, 26 грудня 1997 року отримала паспорт громадянина України, в якому її прізвище було зазначено як « ОСОБА_4 ». Вказує на те, що на даний час нею виправлено помилку і вона отримала новий паспорт та картку платника податків, пенсійне посвідчення, в яких її прізвище зазначено як « ОСОБА_5 ». Однак, через помилку в написанні її прізвища в різних документах вона повинна підтвердити, що « ОСОБА_4 » та « ОСОБА_5 » є однією і тією ж особою;

не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо тотожності осіб, а також імені, по батькові та прізвища осіб, по-різному записаних у документах; якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження. У цих справах, суд встановлює належність особі правовстановлюючих документів, а не тотожність прізвища, імені, по батькові, неоднаково названих у різних документах, не присвоєння чи залишення одного з них, а також не тотожність осіб, які неоднаково названі у різних документах;

у разі коли установи, які видали правовстановлюючі документи, не можуть виправити допущені в них помилки, особи мають право звернутись до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа відповідно положень зазначеної норми. При розгляді цих справ суд установлює саме належність особі документа, а не тотожність осіб, які неоднаково названі у різних документах.

вимога заявниці про встановлення факту зміни прізвища не є вимогою, яка підлягає розгляду в порядку окремого провадження в розумінні положень статей 293, 315 ЦПК України;

заявниці слід відмовити у відкритті провадження по справі в порядку окремого провадження, оскільки із поданої заяви та доданих до неї документів вбачається, що вона просить встановити факт тотожності особи, який не підлягає встановленню, а тому суд зробив висновок, що встановлення такого факту не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України слід відмовити у відкритті провадження за цією заявою.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 07 квітня 2025 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , залишено без задоволення;

ухвалу Глибоцького районного суду Чернівецької області від 21 лютого 2025 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі, оскільки встановлення такого факту як факт зміни прізвища не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частина перша статті 186 ЦПК України);

апеляційний суд виходив з того, що згідно з пунктом 6 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Частиною 2 статті 315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення;

у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 серпня 2018 року по справі № 545/1472/17 (провадження № 61-1584св17) зазначено, що «при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства»;

залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд виснував, що ураховуючи вищезазначене, слід зробити висновок про те, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів;

апеляційний суд зазначив, що наведене свідчить про те, що у разі коли установи, які видали правовстановлюючі документи, не можуть виправити допущені в них помилки, особи мають право звернутись до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа відповідно положень зазначеної норми. При розгляді цих справ суд установлює саме належність особі документа, а не тотожність осіб, які неоднаково названі у різних документах. При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу;

суд апеляційної інстанції зробив висновок про те, що аналіз змісту заяви свідчить про те, що заявник просить встановити факт зміни прізвища, тобто тотожності особи, а саме, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є однією і тією ж особою, що суперечить вимогам статті 315 ЦПК. ОСОБА_1 із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа до суду не зверталася.

ОСОБА_1 01 травня 2025 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Глибоцького районного суду Чернівецької області від 21 лютого 2025 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 07 квітня 2025 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

Велика Палата Верховного Cуду в постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 дійшла висновку про те, що юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України;

судами неправильно застосовано статтю 293 ЦПК України, оскільки не взято до уваги те, що: в порядку окремого провадження розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів. Заявниця просить підтвердити наявність юридичного факту зміни прізвища, що дає можливість реалізувати свої майнові права з володіння, користування та розпорядження нерухомим майном, що цілком відповідає нормі статті 293 ЦПК України. Підтвердити іншим шляхом факт зміни прізвища неможливо, оскільки зміна відбулась шляхом отримання паспорту нового зразка без формування документів, які засвідчують факт зміни. Встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. У заявниці відсутній спір про право зараз і в подальшому не виникає. Чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Встановити юридичний факт зміни прізвища неможливо іншим не судовим шляхом, оскільки у державних органах виконавчої влади відсутні такі повноваження;

суди погоджуються з тим, що перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, наведених у статті 315 ЦПК України не є вичерпним, однак роблять помилковий висновок про те, що встановлення факту зміни прізвища не відповідає вимогам даної статті;

процесуальне законодавство не зобов`язує заявника формулювати прохальну частину словами «встановити факт належності правовстановлюючого документу», а не встановити факт зміни прізвища;

встановлення юридичного факту зміни прізвища в порядку окремого провадження неодноразово встановлювався судами на всій території України;

щодо посилання судів на те, що заявниця може звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа відповідно до положень статті 315 ЦПК України, то встановили факт належності заявниці недіючого паспорту «книжки» на прізвище « ОСОБА_4 » неможливо, адже суд не встановлює належність недіючих документів особі при наявності діючого паспорта;

ОСОБА_1 може встановити факт зміни прізвища з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 » тільки у судовому порядку, навіть з урахуванням того, що документи про зміну не писалися;

судами порушено статтю 19 ЦПК України, оскільки окреме провадження призначене для підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, а встановлення факту зміни прізвища є юридичним фактом, що має значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, у тому числі, з продажу, дарування, купівлі, оренди чи інших форм користування, володіння, розпорядження майном;

суди зробили висновки про те, що заява про встановлення факту зміни прізвища не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, при цьому судами не надано роз`яснення в порядку якого судочинства повинна розглядатися дана справа як передбачено частиною п`ятою статті 186 ЦПК України. Ураховуючи висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 357/7533/22 про те, що юридичні акти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України, суди неправильно застосовують та тлумачать статтю 186 ЦПК України, а також не беруть до уваги указаний правовий висновок, чим порушують права заявниці на справедливий та швидкий розгляд справи судом в порядку окремого провадження;

суди надто формально трактували національне законодавство, чим позбавили ОСОБА_1 можливості отримати справедливе рішення. Остання не має іншої можливості встановити факт зміни прізвища, окрім як у судовому порядку. Нею дотримано вимоги статті 186, 293, 315 ЦПК України, у цій справі відсутній спір про право, права третіх осіб від встановлення юридичного факту зміни прізвища не будуть порушені. Окрім того, заявниця є особою похилого віку, має інвалідність, потребує стороннього догляду, а юридичний факт зміни прізвища має для неї юридичне значення.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що заявниця звернулася до суду із заявою про встановлення факту зміни прізвища з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 » з 07 жовтня 2024 року - дати отримання паспорту нового зразка.

На підтвердження зазначених обставин надала паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Ленінським РВ УМВС України в Чернівецькій області 23 квітня 1997 року на « ОСОБА_7 », ІНФОРМАЦІЯ_1 , та паспорт громадянина України № НОМЕР_2 від 07 жовтня 2024 року на « ОСОБА_8 », ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заявниця звернулася до суду з заявою про встановлення факту зміни прізвища, посилаючись на те, що уклавши шлюб, вона змінила прізвище на « ОСОБА_5 », однак, 26 грудня 1997 року отримала паспорт громадянина України, в якому її прізвище було зазначено як « ОСОБА_4 ». Вказує на те, що на цей час нею виправлено помилку і вона отримала новий паспорт та картку платника податків, пенсійне посвідчення, в яких її прізвище вказано як « ОСОБА_5 ». Однак, через помилку в написанні її прізвища в різних документах вона повинна підтвердити, що « ОСОБА_4 » та « ОСОБА_5 » є однією і тією ж особою.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Тлумачення частини першої статті 293 ЦПК України свідчить, що суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, з метою підтвердження наявності або відсутності таких фактів.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок про те, що:

«…у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23) вказано, що:

«49. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

50. З таких же критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).

51. Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 серпня 2018 року по справі № 545/1472/17 (провадження № 61-1584св17) зазначено, що:

«при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення.

Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року у справі № 464/6696/20 (провадження № 61-13755св21) зазначено, що:

«згідно з пунктом 6 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Наведене свідчить про те, що у разі коли установи, які видали правовстановлюючі документи, не можуть виправити допущені в них помилки, особи мають право звернутись до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа відповідно положень вищезазначеної норми. При розгляді цих справ суд встановлює саме належність особі документа, а не тотожність осіб, які неоднаково названі у різних документах.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Аналіз змісту заяви свідчить про те, що заявник просить встановити факт тотожності особи, а саме, що «ОСОБА_1» та «ОСОБА_2» є однією і тією ж особою, що суперечить вимогам статті 315 ЦПК України.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із відсутності підстав для задоволення заяви з огляду на те, що юридичний факт про встановлення тотожності особи за законом не підлягає судовому розгляду.

При цьому, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме тотожність особи, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні.

Наведене виключає можливість розгляду заяви про встановлення факту тотожності осіб, а також імені, по батькові та прізвища осіб, по-різному записаних у документа, зокрема, факт що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є однією і тією ж особою, в порядку цивільного судочинства, що є підставою для закриття провадження в справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 28 листопада 2019 року у справі № 592/7612/17 зробив висновок про те, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в сукупності з положеннями частини третьої статті 124 Конституції України та в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в судах».

Суди встановили, що заявник просить встановити факт зміни прізвища, тобто тотожності особи, а саме, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є однією і тією ж особою, що суперечить вимогам статті 315 ЦПК. ОСОБА_1 ; із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа заявниця до суду не зверталася.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про відмову у відкритті провадження.

Посилання на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 та від 31 січня 2024 року у справі № 357/7533/22, колегія суддів відхиляє, оскільки ці висновки зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Глибоцького районного суду Чернівецької області від 21 лютого 2025 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 07 квітня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Чагорська сільська рада Чернівецького району Чернівецької області, про встановлення факту зміни прізвища.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков