Справа № 216/5489/23
Провадження № 2/216/317/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2025 року місто Кривий Ріг

Дніпропетровської області

Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Онопченка Ю.В.,

за участю: секретаря судового засідання Авшаряна С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Сітісервіс-КР» про захист прав споживачів, -

в с т а н о в и в:

21 серпня 2023 року та змінивши предмет позову 20 вересня 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Сітісервіс КР» (далі ТОВ «Сітісервіс-КР») про захист прав споживачів.

Позовна заява мотивована тим, що 21 квітня 2022 року Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ухвалив рішення у справі № 216/1685/21, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду, за позовом ТОВ «Сітісервіс-КР» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Складаючи та підписуючи позовну заяву ТОВ «Сітісервіс-КР» представник ОСОБА_3 , що діяла на підставі дійсної до 24.02.2022 довіреності ТОВ «Сітісервіс-КР», внаслідок власної недбалості помилилась стосовно обставин, які мають істотне значення щодо прав та обов`язків ТОВ «Сітісервіс-КР» під час виконання функцій управителя Багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1 , враховуючи те, що позовна заява містить ознаки нечесної підприємницької практики, забороненої приписами ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» в умовах відсутності своєчасно переданих (наданих) позивачам документів щодо правових підстав здійснення ТОВ «Сітісервіс-КР» функцій управителя житлового будинку, а також ціни, кількості та вартості фактично наданих послуг ТОВ «Сітісервіс-КР» протягом періоду з 01.03.2018 по 01.03.2021 в умовах відсутності укладеного ТОВ «Сітісервіс-КР» безпосередньо з позивачами відповідного письмового договору, що свідчить про відсутність їх прямої та недвозначної згоди на придбання продукції (послуг) ТОВ «Сітісервіс-КР».

Посилаючись на вищевказані обставини позивачі просили суд визнати недійсною позовну заяву ТОВ «Сітісервіс-КР» зареєстрованої Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 29.03.2021 як правочин, що вчинений внаслідок помилки стосовно обставин, що мають істотне значення, а також з урахуванням нікчемності договору ТОВ «Сітісервіс-КР» № 1406/05-18 від 03.06.2018 про надання послуг з управління будинком згідно приписів ч. 1 ст. 220 УК України внаслідок відсутності його нотаріального посвідчення відповідно до вимог ч. 2 ст. 1031 ЦК України; визнати як зловживання своїм монопольним становищем щодо управління житловим будинком діяльність ТОВ «Сітісервіс-КР» стосовно управління житловим будинком в умовах відсутності нотаріального посвідчення договору № 1406/05-18 про надання послуг з управління будинком від 03.06.2018, що є нікчемним відповідно до ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 220, ч. 2 ст. 1031 ЦК України, і зобов`язати відповідача припинити зловживання своїм монопольним становищем шляхом приведення діяльності ТОВ «Сітісервіс-КР» у відповідності з вимогами чинного законодавства України; та зобов`язати відповідача повернути позивачам грошові кошти отримані на підставі вищевказаної позовної заяви, та відшкодувати завдані цим правочином збитки.

20 березня 2024 року представниця відповідача ОСОБА_4 надала суду відзив на позов. Як на підставу заперечень посилалася на те, що рішенням Центрально-Міського суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.04.2022 № 216/1685/21 задоволено позов ТОВ «Сітісервіс-КР» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення з відповідачів на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Сітісервіс-КР» заборгованість за житлово-комунальні послуги в сумі 5460,02 грн, суму інфляційних збитків в розмірі 671,01 грн, та 3% річних в розмірі 246,74 грн. Вищевказане рішення неодноразово оскаржувалося позивачами в апеляційному порядку, апеляційні скарги була залишені без руху, та повернуті. Судом апеляційної інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 скориставшись неодноразово наданим йому правом на оскарження рішення суду першої інстанції, ухвали суду апеляційної інстанції про залишення апеляційної скарги без руху для сплати судового збору не виконував, відповідно колегія суддів визнала його дії зловживанням процесуальними правами. Окрім того, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції, та постанову суду апеляційної інстанції, та було відмовлено у відкритті касаційного провадження (малозначна справа).

Посилання позивачів на ведення ТОВ «Сітісервіс-КР» нечесної підприємницької практики безпідставне, відсутні докази на підтвердження вказаного, а вказівка на те, що позовна заява є правочином є хибним припущенням, а тому просила суд відмовити в позові.

У відповіді на відзив від 20 вересня 2024 року позивачі посилалися на те, що представниця відповідача у відзиві на позов виклала опис перебігу процесуальних подій у цивільній справі № 216/1685/21 та власний переказ положень певних норм законодавства із безпідставним запереченням того, що позов є правочином, та твердженням про те, що безпідставними є законної дії позивачів щодо захисту своїх прав.

Позивачі у судове засідання не з`явилися, надали суду заяву про розгляд справи без їх участі, на підставі наявних у справі доказів, позов підтримали, просили задовольнити, враховуючи монопольне становище ТОВ «Сітісервіс-КР».

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час, день та місце слухання справи повідомлявся належним чином.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом їх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Із Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи встановлено, що спірна позовна заява ТОВ «Сітісервіс-КР» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованість за житлово-комунальні послуги від 29.03.2021 надійшла до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 29.03.2021, та ухвалою судді Сидорака В.В. від 15.04.2021 було відкрито провадження у справі.

При вирішенні питання про відкриття провадження у справі суд може залишити позовну заяву без руху, повернути позовну заяву або відмовити у відкритті провадження в цивільній справі у відповідності до вимог статей 185, 186 ЦПК України.

Як встановлено судом, суддею Сидораком В.В. було встановлено, що спірну позовну заяву було подано з додержання вимог викладених у статтях 175, 177 ЦПК України, після чого відкрито провадження у справі, оскільки були відсутні підстави для застосування вимог статей 185, 186 ЦПК України.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області № 216/1685/21 від 21.04.2023, задоволено спірну позовну заяву ТОВ «Сітісервіс-КР» до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, та солідарно стягнено з ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ТОВ «Сітісервіс-КР» заборгованість за житлово-комунальні послуги в сумі 5460,02 грн, суму інфляційних збитків в розмірі 671,01 грн, 3% річних в розмірі 246,74 грн, та судовий збір у сумі 721,23 грн, з кожного.

Використовуючи право апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції від 21.04.2023, позивачі, кожен окремо, неодноразово зверталися з апеляційними скаргами до Дніпровського апеляційного суду, однак через невиконання встановлених процесуальних вимог законодавства апеляційні скарги були повернуті скаржникам.

Основною конституційною засадою судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення (п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Положення статті 129-1 Конституція України визначають, що суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

На важливість належного виконання судового рішення неодноразово наголошував у своїх рішеннях Конституційний Суд України.

Так, у пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. З огляду на це, посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист.

Крім того, у Рішенні від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ч. 2 ст. 17, п. 8 ч. 1 ст. 26, ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто Холдинг» проти України», та від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Із зазначених позивачами обставин на підтвердження заявлених ними вимог судом не встановлено порушень прав останніх зі сторони ТОВ «Сітісервіс-КР» в ході звернення до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,за захистом яких ті звернулися в порядку визначеному Законом України «Про захист прав споживачів», та як наслідок визнання позовної заяви недійсною, та виникнення підстав зобов`язання відповідача повернути грошові кошти стягнені з позивачів за рішенням суду, яке набрало законної сили та обов`язкове до виконання сторонами.

Суд враховує й ту обставину, що позивачами було реалізовано право на оскарження в апеляційному порядку судового рішення по вказаній справі.

Крім того, суд бере до уваги, що позивачі, кожен окремо, також реалізували своє право на перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, але через невиконання ними вимог процесуального законодавства їхні заяви були повернуті заявникам.

Частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Зі змісту наведених правових норм вбачається покладення процесуального обов`язку на кожну із сторін довести належними доказами наявність або відсутність тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, на основі повно та всебічно досліджених доказів, у відповідності до вимог законодавства та його правозастосування до фактично виниклих правовідносин, суд приходить до висновку, що у порушення статті 81 ЦПК України позивачами не було виконано свого процесуального обов`язку із подання належних доказів обґрунтованості заявленого ними позову. Без подання позивачами зазначених доказів і їх дослідження у межах розгляду справи про захист прав споживачів, суд вважає їх вимоги необґрунтованими, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

У справі «Трофимчук проти України» (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», позивачі звільнені від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом пов`язаним з порушенням їх прав, тому судовий збір слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 12, 13, 77, 81, 133, 141, 264-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Сітісервіс-КР» про захист прав споживачів відмовити.

Судовий збір слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасникам справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Ю.В.Онопченко