печерський районний суд міста києва
Справа № 757/4820/25-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року

Печерський районний суд м. Києва

в складі:

головуючого судді Ільєвої Т.Г.

при секретарі Кошелюк Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні цивільну справу 757/4820/25-ц за позовом ОСОБА_1 до Печерського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (Київ), Акціонерного товариства «Універсал Банк» про зняття арешту з нерухомого майна, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 позивач звернулась до суду з даним позовом до до Печерського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (Київ), Акціонерного товариства «Універсал Банк» про зняття арешту з нерухомого майна.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 16.05.2022 року. За життя ОСОБА_2 не складав заповіт, єдиним спадкоємцем є його донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від імені якої діє її мати ОСОБА_1 .

Під час вступу у спадщину стало відомо про те, що на все нерухоме майно ОСОБА_2 накладено арешт, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його віджуження Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві по ВП № НОМЕР_3 від 09.09.2013. Зазначене обтяження було накладено у виконавчому провадженні щодо примусового виконання судового наказу № 2- н-100/10 виданого 30.04.2010 року Печерським районним судом міста Києва по стягненню з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» 17 365,50 грн.

Отже, ОСОБА_3 є єдиним спадкоємцем померлого ОСОБА_2 , та, у зв`язку із накладенням арешту на майно померлого вона не має змоги оформити право власності на успадковане майно, оскільки все це майно перебуває під арештом. При цьому, із-за наявного арешту і обмежень щодо спадкового майна, ОСОБА_3 не може повноцінно користуватися і розпоряджатися ним, бо воно знаходиться під арештом, але витрати на його утримання зростають з кожним місяцем, оскільки треба сплачувати комунальні платежі, нести витрати на його підтримку і утримання.

Таким чином, позивач просить суд зняти арешт нерухомого майна (номер запису про обтяження 2700834 (спеціальний розділ), накладений відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер ВП № НОМЕР_3, виданої Печерського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 09.09.2013 року; зареєстровано 27.11.2012 14:45:47 за № 13300320 реєстратором: Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України . Вид обтяження: арешт нерухомого майна. Відомості про суб`єктів обтяження: Особа, майно/права, якої обтяжуються: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 . Орган державної влади: Обтяжувач: Відділ державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві, , країна реєстрації: Україна. Опис предмету обтяження: все нерухоме майно.

10.02.2025 ухвалою суду було відкрите провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

19.05.2025 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті.

В судове засідання представник позивача подав заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, вимоги підтримав.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, про місце і час судового розгляду повідомлені належним чином, не скористались своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу частини восьмої ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Судовим розглядом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 16.05.2022 року.

Позивач вказує, що за життя ОСОБА_2 не складав заповіт, єдиним спадкоємцем є його донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від імені якої діє її мати ОСОБА_1 .

Так, в передбачений законом шестимісячний термін ОСОБА_1 звернулася в інтересах малолітньої ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Науменко Марини Геннадіївни для оформлення спадщини.

Разом з цим, під час вступу у спадщину стало відомо про те, що на все нерухоме майно ОСОБА_2 накладено арешт, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його віджуження Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві по ВП № НОМЕР_3 від 09.09.2013.

Зазначене обтяження було накладено у виконавчому провадженні щодо примусового виконання судового наказу № 2- н-100/10, виданого 30.04.2010 року Печерським районним судом міста Києва по стягненню з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» 17 365,50 грн.

В зв`язку з цим, нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що належало спадкодавцю і роз`яснено можливість звернутися з позовом до суду про скасування арешту і зняття заборон на відчуження рухомого і нерухомого майна та виключення ОСОБА_2 з Єдиного реєстру боржників.

Так, згідно відповіді Печерського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) про зняття арешту з майна ОСОБА_2 повідомлено, що перевіркою АСВП встановленого на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № НОМЕР_3 із примусовго виконання ухвали №2-н-100/10 від 30.04.2010 року, що видав Печерський районний суд міста Києва про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Універсал Банк» загальну суму заборгованості у розмірі 17 365,50 грн. 06.09.2013 року державним виконавцем керуючись вимогами Закону України «Про виконавче провадження» прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження.

09.09.2013 року державним виконавцем прийнято постанову про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження.

31.12.2013 року державним виконавцем відповідно до вимог п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавчу провадження» (у редакції, яка діяла на той час) прийнято постанову про повернення виконавчого документу стягувачу.

Відтак, станом на 05.11.2024 рік вказаний виконавчий документ, на виконанні у відділі не перебуває. Надати додаткову інформацію в рамках виконавчого провадження не вбачається за можливе, оскільки виконавче провадження знищено на підставі пункту 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 25.12.2008 № 2274/5 строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить три роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладання адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік.

Також, позивач вказує, що звернувшись до АТ «Універсал Банк», ОСОБА_1 отримала відповідь, що, згідно з п.11 ч.1 ст. 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками державним нотаріальним конторам, приватним нотаріусам, посадовим особам органів місцевого самоврядування, уповноваженим на вчинення нотаріальних дій.

Згідно з інформаційною довідкою №401329353 від 29.10.2024 року, вбачається, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень міститься актуальна інформація про державну реєстрацію обтяження, номер запису про обтяження: 2700834, дата та час державної реєстрації: 30.09.2013 року 15:24:33, у вигляді арешту нерухомого майна. Підставою внесення запису є рішення про державну реєстрацію прав та іх обтяжень, індексний номер: 6362862 від 30.09.2013, відомості по суб`єкт обтяження: Відділ державної виконавчої служби Печерського районного управління юстицій у місті Києві, . Опис предмета обтяження: все нерухоме майно.

Таким чином, у зв`язку із накладенням арешту на майно померлого, позивач не має змоги оформити право власності на успадковане майно, оскільки все це майно перебуває під арештом.

З врахуванням встановлених обставин справи, суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За правилами ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (правова позиція Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16).

Згідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (Постанова № 5) від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Частиною 2 цього Закону передбачено, що арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувана про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Згідно з абз. 1 п. 20 р. ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 р. у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувану чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа (зняття арешту тощо).

Про зняття арешту з майна виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

Згідно до вимог ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку про не переконливість доводів позивача, так як матеріали справи належним чином необґрунтовані, оскільки арешт, накладений ще у 2013 році, а позивач звернулась до суду у січні 2025 році, що, на думку суду, ставить під сумнів незнання останньої про виконавче провадження, так як накладення арешту на все майно ОСОБА_2 свідчить про наявність у нього на момент накладення арешту певних зобов`язань.

Інформація, яку було встановлено в ході розгляду справи, стосовно повернення виконавчого документа в рамках якого постановою було накладено арешт, підтверджує наявність виконавчого провадження відносно ОСОБА_2 , однак не вказує на момент розгляду про відсутність зобов`язань в останнього.

Також, позивач, звертаючись до суду не надала актуального витягу про право власності та перелік майна, на яке накладено арешт.

Таким чином, суд прийшов до висновку про недостатність на момент розгляду справи доказів та обгрунтувань, які вказують про підстави для зняття арешту з спадкового майна.

Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає

Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

У пунктах 46,48,51,53,54 рішення від 15.10.2009 р. у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява №40450/04) Європейський суд з прав людини зазначив, щовід особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції», N 8415/02, п. 19, від 27 травня 2004 року; та у справі «Лізанец проти України» N 6725/03, п. 43, від 31 травня 2007 року). У таких справах відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання.Суд вважає, що заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Суд повторює, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції», від 19 березня 1997 року, п. 40). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі «ІммобільяреСаффі проти Італії», N 22774/93, п. 66). Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції (див. рішення у справі «Бурдовпроти Росії» N 59498/00, ECHR 2002-III). Суд також повторює, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (див. рішення у справі Войтенка; рішення у справі «Ромашов проти України», N 67534/01, від 27 липня 2004 року; у справі «Дубенко проти України» N 74221/01, від 11 січня 2005 року; та у справі «Козачек проти України»N 29508/04, від 7 грудня 2006 року). Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (див. рішення у справі «Шмалько проти України» N 60750/00, п. 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі «Сокур проти України» N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі «Крищук проти України» N 1811/06, від 19 лютого 2009 року).

З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку про те, що стороною позивача не наведено підстав та не надано доказів, які переконали суду у беззаперечності її доводів та вказували на те, що наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Таким чином, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Керуючись, ст. 316, 321, 328, 391 ЦК України, ст.ст. 2, 141, 259, 264, 263-265, 273, 280,354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Печерського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (Київ), Акціонерного товариства «Універсал Банк» про зняття арешту з нерухомого майна, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою яка була відсутня при проголошенні рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 19.05.2025.

Суддя Тетяна ІЛЬЄВА