ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14травня 2025 року

м. Київ

справа № 296/9916/21

провадження № 61-12580св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Петрова Є. В.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Пророка В. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кірюшин Артем Андрійович, на заочне рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 23 січня 2024 року у складі судді Анциборенко Н. М. та постанову Житомирського апеляційного суду від 13 серпня 2024 року у складі колегії суддів Талько О. Б., Коломієць О. С., Шевчук А. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики неукладеним,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати неукладеним договір позики від 14 липня 2016 року.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що у серпні 2021 року на його адресу надійшла позовна заява ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за змістом якої 14 липня 2016 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого він отримав від ОСОБА_2 у борг 200 000,00 дол. США строком до 31 червня 2021 року. На підтвердження позовних вимог ОСОБА_2 долучив до позовної заяви копії договору позики та розписки.

Позивач стверджував, що він не підписував зазначений договір позики та не писав розписку, як і не отримував від відповідача грошових коштів, що є підставою для визнання договору позики неукладеним.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Корольовський районний суд міста Житомира заочним рішенням від 23 січня 2024 року у задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що у провадженні Голосіївського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа № 752/20334/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, у матеріалах якої знаходиться копія договору позики від 14 липня 2016 року, укладеного між позикодавцем ОСОБА_2 та позичальником ОСОБА_1 .

У разі встановлення факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Проте означене положення має місце лише у тому випадку, якщо договір був підписаний між сторонами, але не відбулося фактичного передання грошей.

У матеріалах справи відсутні і позивач не надав оригіналів договору позики і розписки, а також зразків підпису, що позбавляє суд можливості призначити у справі судову почеркознавчу експертизу. За твердженням представника позивача у справі № 752/20334/21, яка перебуває на розгляді в Голосіївському районному суді міста Києва, містяться лише копії зазначених документів.

Отже, врахувавши, що під час розгляду цієї справи позивач не довів належними і допустимими доказами відсутності як факту передання йому особисто грошових коштів, так і факту підроблення договору позики, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з підстав недоведеності вимог.

Суд також зазначив, що відмова у позові не позбавляє позивача права захисту своїх інтересів під час розгляду справи № 752/20334/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики з урахуванням його тверджень про ненадання ОСОБА_2 оригіналів договору позики і розписки.

Житомирський апеляційний суд постановою від 13 серпня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кірюшина А. А. залишив без задоволення, а заочне рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 23 січня 2024 року - без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Ненадання відповідачем оригіналів договору позики та розписки можливо було б за певних умов (у разі наявності умисних дій) розцінити як ухилення від проведення експертизи, однак слід зауважити, що й представник ОСОБА_1 не забезпечив можливість відібрання у судовому засіданні експериментальних зразків підпису та почерку позивача й не надав вільних, умовно-вільних зразків, а також не заявляв відповідних клопотань про їх приєднання до матеріалів справи та/або витребування.

Таким чином, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У вересні 2024 року ОСОБА_1 через представника Кірюшина А. А. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій з урахуванням уточнень просить скасувати заочне рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 23 січня 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 13 серпня 2024 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

На обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій необґрунтовано відхилили клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, яка має значення для правильного вирішення спору.

Уточнену касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивував тим, що непризначення судом першої інстанції судової почеркознавчої експертизи та відмова апеляційного суду у призначенні такої експертизи позбавило його можливості надати відповідну оцінку діям відповідача щодо ненадання на вимогу суду першої інстанції оригіналів необхідних документів та визнати факт підробки підпису позивача в договорі позики від 14 липня 2016 року, а також у розписці про отримання позики від 14 липня 2016 року.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Основним доводом позовної заяви, яка є предметом розгляду у цій справі, є те, що позивач не підписував договір позики та розписку про отримання грошових коштів, а підписи, які містяться у зазначених документах, є підробленими та йому не належать.

Питання, які поставлені у клопотаннях про призначення судової почеркознавчої експертизи, мають доказове значення у справі і потребують спеціальних знань.

Суд першої інстанції взагалі не з`ясував обставин підробки підпису позивача на спірних документах, ці доводи фактично проігнорував, а також порушив норми ЦПК України в частині порядку призначення судової почеркознавчої експертизи та, відповідно, не застосував до відповідача наслідки ухилення від експертизи.

Водночас, відмовляючи у призначенні експертизи, суд апеляційної інстанції не запропонував позивачу надати зразки підпису, не здійснив його виклик у судове засідання для відібрання зразків підпису, не визнав явку позивача обов`язковою та не оголосив перерву у зв`язку із цим.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 02 жовтня 2024 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Корольовського районного суду міста Житомира.

11 жовтня 2024 року справу № 296/9916/21 передано до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 09 квітня 2025 року призначив справу до судового розгляду.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

Згідно з наданою позивачем копією договору позики від 14 липня 2016 року ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 200 000,00 дол. США, які позивач зобов`язався повернути позикодавцеві у строк до 31 червня 2021 року. Цей договір містить підписи позикодавця та позичальника (том 1, а. с. 7, 8).

У матеріалах справи також міститься копія розписки про отримання позики від 14 липня 2016 року, у якій зазначено, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 у позику грошові кошти в сумі 200 000,00 дол. США у день складення цієї розписки (том 1, а. с. 9).

Суди також з`ясували, що у провадженні Голосіївського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа № 752/20334/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди.

З інформації із Єдиного державного реєстру судових рішень, яка є у вільному доступі, відомо, що на стадії підготовчого провадження Голосіївський районний суд міста Києва ухвалою від 27 березня 2025 року у справі № 752/20334/21 клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Кірюшина А. А. про витребування доказів задовольнив. Витребував у ОСОБА_2 оригінал договору позики від 14 липня 2016 року, сторонами у якому є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також розписки про отримання позики від 14 липня 2016 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою та другою статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором(частина перша статті 1049 ЦК України).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17 (провадження № 61-10789св18).

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам собою факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

У разі встановлення факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15 (провадження № 61-3741св19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) зазначила, що у випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тому правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його істотних умов, передбачених законодавством. У разі якщо договір виконувався обома сторонами, то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).

У постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) Велика Палата Верховного Суду також зробила правовий висновок, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Встановивши, що ОСОБА_1 не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту непідписання ним договору позики та боргової розписки, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про відсутність підстав для задоволення позову.

Водночас, з`ясувавши, що Голосіївський районний суд міста Києва розглядає цивільну справу № 752/20334/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, суди попередніх інстанцій правильно зазначили про те, що ОСОБА_1 має себе захищати у судовому процесі про стягнення із нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову, наприклад, і з тих підстав, що він не підписував договір позики та не отримував від позикодавця грошей.

Аргументи заявника про те, що суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили у задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України) з посиланням на необхідність застосування приписів статті 109 ЦПК України про процесуальні наслідки ухилення від участі в експертизі, колегія суддів не бере до уваги з огляду на те, що з інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, яка є у вільному доступі, відомо, що на стадії підготовчого провадження Голосіївський районний суд міста Києва ухвалою від 27 березня 2025 року у справі № 752/20334/21 задовольнив клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Кірюшина А. А. та витребував у ОСОБА_2 оригінал договору позики від 14 липня 2016 року, сторонами у якому є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також розписки про отримання позики від 14 липня 2016 року.

Отже, питання про призначення судової почеркознавчої експертизи задля підтвердження чи спростування факту укладення договору позики має розглядатися судом, який вирішує цивільну справу № 752/20334/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, що призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Загалом доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень по суті спору, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) виклала правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Верховний Суд враховує, що, як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини,право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»(«Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Кірюшиним Артемом Андрійовичем , залишити без задоволення.

Заочне рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 23 січня 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 13 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Петров
СуддіА. І. Грушицький
І. В. Литвиненко
В. В. Пророк
В. В. Сердюк