ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року

м. Київ

справа № 753/2050/22

провадження № 61-1297св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва в складі судді Коренюк А. М. від 17 серпня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду в складі колегії суддів: Мостової Г. І., Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф., від 13 листопада 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , про стягнення боргу за позикою й п`яти відсотків річних від простроченої суми.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 27 вересня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики, відповідно до умов якого вона передала ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 25 000 дол. США у якості позики на строк до 27 липня 2021 року із зобов`язанням сплачувати відсотки у розмірі 5 % річних від дня прострочення й до дня повернення суми боргу (пункт 3 договору).

Фактична передача та отримання грошових коштів у розмірі 25 000 дол. США підтверджується вказаним договором позики, за яким ОСОБА_2 підтвердила отримання та обов`язок повернення коштів у строк, визначений договором.

Проте в обумовлений строк відповідач позичені кошти у повному обсязі не повернула.

Вважає, що станом на 26 січня 2023 року непогашений борг ОСОБА_2 становить 25 000 дол. США, що еквівалентно 717 250 грн, а також 5 % річних від простроченої суми за період 216 днів 20 927 грн.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 25 000,00 дол. США боргу за позикою та п`ять відсотків річних від простроченої суми у розмірі 20 927 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 серпня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 25 000,00 дол. США боргу за позикою, 20 927 грн - п`ять відсотків річних від простроченої суми.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані обґрунтованістю вимог позивачки.

У цій справі відповідачка не довела й не доводила, що між сторонами наявні інші правовідносини, відмінні від договірних позикових правовідносин.

Підписання договору позики від 27 вересня 2018 року ОСОБА_3 підтверджує факт одержання нею у позику від позичальника грошових коштів у сумі, визначеній у пункті 1 цього договору.

Відповідачка не надала доказів відсутності заборгованості у зв`язку з належним виконанням зобов`язання щодо повернення грошових коштів за договором позики.

Оскільки встановлено, що відповідачка зобов`язання за договором позики своєчасно не виконала, суди дійшли висновку про стягнення з відповідачки заборгованості за договором позики та п`яти відсотків річних від простроченої суми.

Оригінал договору позики від 27 вересня 2018 року знаходився у позивачки та був наданий суду першої інстанції для проведення почеркознавчої експертизи.

Апеляційним судом встановлено, що заявляючи клопотання про призначення почеркознавчої експертизи 22 червня 2022 року ні представник відповідачки адвокат Прохоров О. О., ні ОСОБА_2 не повідомляли суду першої інстанції про наявність будь-яких документів, які містять вільні зразки підпису відповідачки, крім наданих суду, та неможливість подачі таких доказів до суду з будь-яких причин та не заявляли клопотання про їх витребування.

Під час дії договору про надання правничої допомоги, укладеного ОСОБА_2 з адвокатом Прохоровим О. О., відповідачка, отримавши клопотання експерта та рахунок за проведення судової почеркознавчої експертизи, протягом встановленого експертом строку оплату за проведення судової експертизи, призначеної за її клопотанням не здійснила та додаткові докази, що витребувані експертною установою не надала.

Розпискою ОСОБА_2 про ознайомлення 25 травня 2023 року з матеріалами справи підтверджується факт її обізнаності про закінчення строку дії її договору про надання правової допомоги із адвокатом Прохоровим О. О. та про причини повернення експертом ухвали суду про призначення експертизи.

Заперечуючи факт укладання договору позики з позивачкою, ОСОБА_2 , будучи присутньою у судових засіданнях суду першої інстанції 30 березня 2023 року, 12 липня 2023 року та 17 серпня 2023 року, не заявляла клопотання про повторне призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

25 січня 2025 року через засоби поштового зв`язку ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 серпня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року.

Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2025 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою, витребувано з суду першої інстанції цивільну справу № 753/2050/22.

06 травня 2025 року матеріали цивільної справи № 753/2050/22 надійшлидо Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 серпня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2024 рокута направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставами касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду України від 17 квітня 2024 року у справі № 758/7498/20, від 20 лютого 2019 року у справі № 1512/2-234/11, від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, від 01 березня 2023 року у справі № 902/221/22, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-63цс13 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, щоОСОБА_2 не підписувала договір позики від 27 вересня 2018 року, укладений з ОСОБА_1 . Встановивши факт підроблення власного підпису, ОСОБА_2 звернулася до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину.

З метою належного виконання вимог експерта про надання матеріалів для проведення експертизи, суду першої інстанції слід було довести вказані вимоги до відома відповідачки. Суд не розглянув вказаного клопотання експерта, тоді як таке питання, на думку відповідачки, повинно було вирішене судом.

Непроведення судової почеркознавчої експертизи у суді першої інстанції не перешкоджало вирішити це питання під час апеляційного перегляду справи за клопотанням відповідачки.

За відсутності висновку експерта у цій справі відповідачка позбавлена у інший спосіб спростувати доводи позивачки по суті спору, враховуючи, що саме внаслідок бездіяльності адвоката Прохорова О. О. судову почеркознавчу експертизу не було проведено.

Відзив на касаційну скаргу від позивачки до суду не надходив.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

27 вересня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики, згідно з пунктом 1 якого ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_2 отримала у якості позики 25 000 дол. США готівкою в момент підписання цього договору. На момент підписання цього договору позика вважається такою, що фактично отримана позичальником (а. с. 3).

Відповідно до пункту 2 договору позики грошові кошти спрямовані на власні потреби позичальниці, а саме для покращення свого сімейного добробуту. Позичальниця зобов`язалася повернути ОСОБА_1 отримані у борг кошти готівкою у строк до 27 липня 2021 року.

Також сторони погодили про можливе дострокове повернення позики у розмірі 25 000 дол. США та на випадок прострочення виконання грошового зобов`язання ОСОБА_2 зобов`язалася сплатити 5 % річних від дня прострочення і до дня повернення суми боргу (пункт 3 договору позики).

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2022 року задоволено клопотання представника ОСОБА_2 , призначено у справі судову почеркознавчу експертизу.

На вирішення експерта поставлено питання: чи належить підпис поставлений у графі «Підписи: Позичальник» на оригіналі договору позики від 27 вересня 2018 року, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_2 , та чи виконано цей підпис, а також написання прізвища ім`я та по батькові навпроти графи «Позичальник» « ОСОБА_2 » самою ОСОБА_2 чи іншою особою?

Проведення експертизи доручено експерту Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

19 липня 2022 року адвокат Прохоров О. О. надав до суду документи із зразками підпису на виконання вимог ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2022 року.

27 вересня 2022 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшло клопотання експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 21 вересня 2022 року про надання додаткових вільних зразків підпису та почерку ОСОБА_2 за період з 2017-2019 років, не менше ніж на 15 документах, а також надано рахунок за проведення судової почеркознавчої експертизи (а. с. 42).

ОСОБА_2 не заперечила отримання нею в листопаді 2022 року вказаного клопотання експерта про надання додаткових вільних зразків її підпису та почерку, а також рахунку за проведення судової почеркознавчої експертизи (протокол судового засідання апеляційного суду від 13 листопада 2024 року).

Відповідно до листа Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 23537/25538/22-32 від 05 січня 2023 року ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2022 року про призначення експертизи залишено без виконання у зв`язку з відсутністю відомостей щодо оплати вартості експертного провадження, письмової відповіді та матеріалів, необхідних для вирішення клопотання (а. с. 48).

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У частині першій статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частинами першою, другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, про що зазначено в частині першій статті 1050 ЦК України.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження№ 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20), від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17 (провадження № 61-4389св21).

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження

№ 61-3741св19), від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16 (провадження № 61-41934св18), від 26 травня 2021 року у справі № 405/8280/19 (провадження № 61-3411св21), від 09 серпня 2023 року у справі № 755/16831/19 (провадження № 61-17567св21).

У цій справі відповідач не довела й не доводила, що між сторонами наявні інші правовідносини, тому суди вірно виходили з того, що між сторонами виникли позикові правовідносини, з чим Верховний Суд погоджується.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 у відзиві на позовну заяву зазначила, що не підписувала договір позики від 27 вересня 2018 року, укладений з ОСОБА_1 , та відразу після ознайомлення з матеріалами справи звернулася до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину.

Разом з цим, на підтвердження зазначених у відзиві доводів відповідачка не надала суду жодних доказів.

З метою встановлення обставин належності підпису на оригіналі договору позики від 27 вересня 2018 року ОСОБА_2 чи іншій особі,за клопотанням представника ОСОБА_2 адвоката Прохорова О. О. ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2022 року призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експерту Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Оригінал договору позики від 27 вересня 2018 року знаходився у позивачки та був наданий суду першої інстанції для проведення почеркознавчої експертизи.

27 вересня 2022 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшло клопотання експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 21 вересня 2022 року про надання додаткових вільних зразків підпису та почерку ОСОБА_2 за період з 2017-2019 років, не менше ніж на 15 документах, а також надано рахунок за проведення судової почеркознавчої експертизи.

У зв`язку з відсутністю відомостей щодо оплати вартості експертного дослідження, письмової відповіді та матеріалів, необхідних для вирішення клопотання, а саме додаткових вільних зразків підпису та почерку ОСОБА_2 експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2022 року про призначення експертизи залишено без виконання та повернуто матеріали цивільної справи до суду першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду 13 листопада 2024 року ОСОБА_2 не заперечила отримання нею в листопаді 2022 року вказаного клопотання експерта про надання додаткових вільних зразків її підпису та почерку, а також рахунку за проведення судової почеркознавчої експертизи.

Як зазначено вище, за своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

За таких обставин, не спростувавши наведених позивачкою підстав, якими вона обґрунтовувала свої вимоги, підписання договору позики від 27 вересня 2018 року ОСОБА_3 підтверджує факт одержання нею у позику від позичальника грошових коштів у сумі, визначеній у пункті 1 цього договору, а саме 25 000 дол. США.

Зазначеним спростовуються відповідні доводи касаційної скарги, зокрема про те, що ОСОБА_2 не підписувала договір позики від 27 вересня 2018 року, укладений з ОСОБА_1 .

Відповідачка не надала доказів відсутності заборгованості у зв`язку з належним виконанням зобов`язання щодо повернення грошових коштів за договором позики.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що 27 вересня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 надала ОСОБА_3 у борг грошові кошти у розмірі 25 000 дол. США, які вона зобов`язувалася повернути до 27 липня 2021 року, що підтверджується підписом ОСОБА_3 у вказаному договорі, однак кошти не повернула.

Оскільки встановлено, що відповідачка зобов`язання за договором позики своєчасно не виконала, суди дійшли висновку про стягнення з відповідачки заборгованості за договором позики та п`яти відсотків річних від простроченої суми, що обумовлено змістом вказаного договору.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що непроведення судової почеркознавчої експертизи у суді першої інстанції не перешкоджало вирішити це питання під час апеляційного перегляду справи за клопотанням відповідачки, необхідно зазначити таке.

Відповідно до вимог частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд неодноразово зазначав, що нові докази на стадії апеляційного провадження, як правило, не приймаються (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 січня 2020 року у справі № 370/999/16-ц (провадження № 14-709цс19), від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19 (провадження № 12-12гс21)).

Прийняття доказів на стадії апеляційного перегляду справи можливе у виняткових випадках, внаслідок яких позивач був позбавлений можливості надати ці докази до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (постанова Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 264/949/19).

Крім того, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про призначення в справі почеркознавчої експертизи, оскільки у відповідачки було достатньо часу та можливостей поставити всі існуючі запитання для їх вирішення під час призначення в справі судової почеркознавчої експертизи за першим клопотанням її представника.

Посилання відповідачки на неукладення нею договору позики, оскільки за фактом підроблення власного підпису вона звернулася до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину, - спростовуються відсутністю відомостей щодо результатів здійснення відповідної перевірки та здійснення кримінального провадження за вказаним фактом.

Посилання відповідачки на те, що внаслідок бездіяльності адвоката Прохорова О. О. судову почеркознавчу експертизу не було проведено, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій щодо вирішення спору.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Встановлено, що заявляючи клопотання про призначення почеркознавчої експертизи 22 червня 2022 року ні представник відповідачки адвокат Прохоров О. О., ні ОСОБА_2 не повідомляли суду першої інстанції про наявність будь-яких документів, які містять вільні зразки підпису відповідачки, крім наданих суду, та неможливість подачі таких доказів до суду з будь-яких причин та не заявляли клопотання про їх витребування.

Під час дії договору про надання правничої допомоги, укладеного ОСОБА_2 з адвокатом Прохоровим О. О., відповідачка, отримавши клопотання експерта та рахунок за проведення судової почеркознавчої експертизи, протягом встановленого експертом строку - оплату за проведення судової експертизи, призначеної за її клопотанням - не здійснила, та додаткові докази, що витребувані експертною установою - не надала.

Розпискою ОСОБА_2 про ознайомлення 25 травня 2023 року з матеріалами справи підтверджується факт її обізнаності про закінчення строку дії її договору про надання правової допомоги із адвокатом Прохоровим О. О. 31 грудня 2022 року та про причини повернення експертом ухвали суду про призначення експертизи.

Заперечуючи факт укладання договору позики з позивачкою, ОСОБА_2 , будучи присутньою у судових засіданнях суду першої інстанції 30 березня 2023 року, 12 липня 2023 року та 17 серпня 2023 року не заявляла клопотання про повторне призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.

Враховуючи викладене, а також те, що судом першої інстанції роз`яснено сторонам зміст їхніх процесуальних прав та обов`язків, та сторони, зокрема відповідачка, не була обмежена у реалізації таких прав, посилання відповідачки на бездіяльності адвоката Прохорова О. О. під час розгляду справи є необґрунтованими.

При цьому відповідачка узгоджувала необхідність вчинення або невчинення процесуальних дій з представником та була обізнана про настання відповідних правових наслідків, у тому числі, відмову у позові, що підтверджується з наданих нею пояснень в суді апеляційної інстанції.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій дослідили всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надали їм належну оцінку, правильно визначили характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Аргументи відповідачки, викладені у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, не підтвердилися.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечить висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання в касаційній скарзі щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України.

Щодо інших норм матеріального права, то у касаційній скарзі ОСОБА_2 не зазначила, які саме висновки, викладені у цих постановах, не враховані судами першої та апеляційної інстанцій.

Інші доводи заявників значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин, тоді як встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16).

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

В межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили оскаржувані рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 серпня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович