КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/7474/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Саліхова В. В., Гаращенка Д. Р.

при секретарі Мудрак Р. Р.

за участі: представника ТОВ «ФК «Капітал Джірінг» Грекової Л. В.

адвоката Хоменко В. О., в інтересах ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал Джірінг»

на рішення Голосіївського районного суду міста Києва у складі судді Мазура Ю. Ю.

від 05 грудня 2024 року

у цивільній справі № 759/6948/21 Голосіївського районного суду міста Києва

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал Джірінг»

до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Прайм Лімітед Плюс»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Публічне акціонерне товариство «ФІДОБАНК»

про застосування наслідків нікчемного правочину,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 позивач звернувся в суд із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 25.08.2015 між ОСОБА_1 та ПуАТ «ФІДОБАНК» укладено договори про розміщення банківського депозиту № 274006-980/2014 на суму 20 000 000,00 грн на строк до 25.11.2015 під 22%. В порядку забезпечення виконання банком умов депозитного договору, між ОСОБА_1 та ПуАТ «ФІДОБАНК» 02.11.2015 укладено договір іпотеки, згідно якого ПуАТ «ФІДОБАНК» передав в іпотеку ОСОБА_1 належне йому на праві власності майно, а саме: нежиле приміщення, загальною площею 197,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00, нежиле приміщення, загальною площею 278,6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00, нежиле приміщення, загальною площею 390,90 кв.м, що складає 26/100 від нежилих приміщень в будинку площею 1478,0 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00.

Після закінчення дії депозитного договору № 274006-980/2014, в договір забезпечення (іпотеки) було внесено зміни: 26.11.2015 укладено договір про внесення змін № 1 до договору іпотеки, згідно яких банк зобов`язувався іпотечним майном і під інші депозити відповідача-1.

Також зазначав, що 20.05.2016 Постановою НБУ № 8 в ПуАТ «ФІДОБАНК» запроваджено тимчасову адміністрацію. Протоколом засідання комісії з перевірки правочинів (інших договорів) ПуАТ «ФІДОБАНК» від 10.06.2016 року, затвердженого Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПуАТ «ФІДОБАНК» ОСОБА_8, вищевказаний Договір іпотеки від 02.11.2015, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Падалкою Р. О. за реєстраційним номером № 7868 визнано нікчемним за ознаками ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». 16.06.2016 на адресу ОСОБА_1 направлено повідомлення про нікчемність договору іпотеки.

20.07.2016 відповідно до Постанови Національного Банку від 18.07.2016 № 142-рш в Банку розпочато процедуру ліквідації. В той же день, 20.07.2016 на підставі Договору іпотеки ОСОБА_1 здійснила задоволення своїх вимог іпотекодержателя шляхом звернення стягнення на іпотечне майно шляхом реєстрації за собою права власності на спірне нерухоме майно.

В подальшому, ОСОБА_1 за Договорами дарування від 23.08.2016 подарувала своєму чоловіку ОСОБА_2 : нежитлове приміщення, загальною площею 197,7 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00 (реєстровий номер № 3633); нежиле приміщення, загальною площею 390, 90 кв.м, що складає 26/100 від нежилих приміщень в будинку площею 1478,0 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00 (реєстровий номер № 3635); нежиле приміщення, загальною площею 278,6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00 (реєстровий номер № 3634).

Також, позивач вказує, що в подальшому за об`єктом нежитлове приміщення, загальною площею 197,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, відбулись наступні реєстраційні дії: 23.01.2017 року ОСОБА_2 на підставі Протоколу № 1 від 16.01.2017 передав нежитлове приміщення у власність ТОВ «ПРАЙМ ЛІМІТЕД ПЛЮС». В подальшому 15.02.2017 року ТОВ «ПРАЙМ ЛІМІТЕД ПЛЮС» за Договором купівлі-продажу, реєстровий номер 1128, продало нежитлове приміщення ОСОБА_4 .

За об`єктом нежиле приміщення, загальною площею 278,6 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00 відбулись наступні реєстраційні дії: 04.01.2017 за Договором купівлі-продажу, реєстровий номер № 2 ОСОБА_2 продав нежитлове приміщення ОСОБА_3 .

За результатами електронного аукціону, що відбувся 14.01.2021, ПуАТ «ФІДОБАНК» було реалізоване своє майнове право на вищевказані об`єкти нерухомості ТОВ «ФК «Капітал Джірінг».

Позивач стверджував, що Договір іпотеки є нікчемним на підставі ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» оскільки ПуАТ «ФІДОБАНК» взяв на себе зобов`язання (іпотеку), яким забезпечив не кредитну операцію (а депозитний вклад), чим надав перевагу одному із вкладників банку ( ОСОБА_1 ) перед іншими вкладниками.

Обґрунтовуючи порушене право та обраний спосіб захисту позивач вважав, що його право, як набувача майнових прав щодо нерухомого майна, порушуються нікчемним правочином, та підлягає захисту шляхом застосування наслідків нікчемності правочину, а саме: витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання недійсними правовстановлюючих документів.

Враховуючи викладене, позивач просить застосувати наслідки нікчемності договору іпотеки від 02.11.2015 між ОСОБА_1 та ПуАТ «ФІДОБАНК», що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Падалкою Р. О. за реєстраційним № 7868 із всіма змінами до нього, шляхом: визнання недійсними правовстановлюючих документів договору дарування від 23.08.2016 за реєстровим № 3633, договору дарування від 23.08.2016 за реєстровим номером № 3634, договору дарування від 23.08.2016, за реєстровим номером № 3635, договору купівлі-продажу від 15.02.2017 між ТОВ «Прайм Лімітед Плюс» та ОСОБА_4 , за реєстровим № 1128, протоколу № 1 від 16.01.2017 про передачу нежитлового приміщення у власність ТОВ «Прайм Лімітед Плюс», договору купівлі-продажу від 04.01.2017 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за реєстровим № 2; витребувати з чужого незаконного володіння: ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Капітал Джірінг» як правонаступника ПАТ «ФІДОБАНК» нерухоме майно: нежиле приміщення, загальною площею 390, 90 кв.м, що складає 26/100 від нежилих приміщень в будинку площею 1478,0 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00; ОСОБА_3 на користь ТОВ «ФК «Капітал Джірінг» як правонаступника ПуАТ «ФІДОБАНК» нерухоме майно - нежиле приміщення, загальною площею 278,6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, ОСОБА_4 на користь ТОВ «ФК «Капітал Джірінг» як правонаступника ПуАТ «ФІДОБАНК» нерухоме майно: нежитлове приміщення, загальною площею 197,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00; судові витрати позивач просить покласти на відповідачів.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Капітал Джірінг», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Здійснити розподіл судових витрат.

Апелянт вважає, що аналіз судом першої інстанції договорів купівлі-продажу майнових прав є необґрунтованим, адже договори не є предметом спору у даній справі й жоден з відповідачів не заявляв про їх недійсність. Вказує, що в межах іншої судової справи (№ 759/3614/44) вже було розглянуто питання дійсності одного з цих договорів, і суд відмовив у задоволенні вимог про визнання його недійсним.

Апелянт підкреслює, що умовами цих договорів передбачено перехід від Продавця до Покупця (ТОВ «ФК «Капітал Джірінг») права на визнання за собою права власності на спірне майно. Вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності у позивача права на оскарження договору іпотеки є помилковими та суперечать нормам чинного законодавства.

Апелянт наголошує, що нікчемність договору визначається лише законом, а саме приписами Цивільного кодексу України. Стверджує, що якщо правочин є нікчемним, то звертатися до суду з вимогою про визнання його нікчемним не є обов`язковим, достатньо звернутися з вимогою про застосування наслідків такої нікчемності. Підкреслює, що предметом іпотеки було нерухоме майно, а не майнові права, і він, як покупець майнових прав, має право на визнання права власності на це майно та оскарження правочинів, що порушують його права.

Також апелянт вважає, що висновки суду першої інстанції щодо похідного характеру іпотеки та її залежності від основного зобов`язання є помилковими та не ґрунтуються на законі. Посилаючись на Цивільний кодекс України та Закон України «Про іпотеку», скаржник вказує, що іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, а чинне законодавство не містить норм про те, що обов`язковою умовою недійсності/нікчемності забезпечувального договору є недійсність/нікчемність основного зобов`язання. Апелянт підкреслює, що Договір банківського вкладу був укладений відповідно до типових умов і не містить ознак нікчемності, в той час як Договір іпотеки має такі ознаки.

Апелянт вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності переваг у зв`язку з укладенням Договору іпотеки є помилковими, суперечать положенням закону про іпотеку, який передбачає, що іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами. Вказує на наявність у спірному Договорі іпотеки умов звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, що прямо передбачає передання майна у власність Відповідача 1 в рахунок погашення її вимог позачергово перед вимогами інших кредиторів Банку. Апелянт наголошує, що позов обґрунтований нікчемністю Договору іпотеки через наявність в ньому ознак нікчемності, передбачених п. 5 та п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», і посилається на судову практику Верховного Суду з цього питання.

Апелянт вважає, що висновки суду першої інстанції щодо застосування строків позовної давності є помилковими та не враховують особливості виявлення нікчемних правочинів у банківській сфері. Апелянт стверджує, що питання застосування строків позовної давності виникає лише у випадку повного задоволення позовних вимог, а не у випадку відмови в позові. Він також зазначає, що суд неправильно визначив початок перебігу строку позовної давності, який має обчислюватися з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, а не з моменту укладення договору.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу адвокат Хоменко В. О., в інтересах ОСОБА_1 , просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним. Вважає, що відсутні докази порушення прав позивача, а позовна заява ґрунтується на формальному порушенні закону, позивачем належних доказів на підтвердження своїх вимог не надано.

Стверджує, що ПуАТ «ФІДОБАНК» мав право на укладення Договору іпотеки, оскільки це відповідає його праву вчиняти будь-які правочини, необхідні для надання банківських послуг. Укладення Договору іпотеки не є наданням переваги ОСОБА_1 , оскільки це є вид забезпечення виконання основного зобов`язання, а не умова банківського вкладу.

Щодо правомірності звернення стягнення на предмет іпотеки, вказує, що Закони України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та «Про іпотеку» надають право заставодержателю звернути стягнення на заставлене майно, при цьому наголошує на відсутності рішення суду про визнання Договору іпотеки нікчемним.

Також вважає, що ТОВ «ФК «Капітал Джірінг» не є правонаступником ПуАТ «ФІДОБАНК» у спірних правовідносинах, оскільки договори купівлі-продажу майнових прав не передбачають передачу прав за Договором іпотеки. Зазначає, що майнові права не можуть бути предметом договору купівлі-продажу, а відчуження майнових прав у даному випадку є фактично продажем права на звернення до суду. ПуАТ «ФІДОБАНК» не мало права відчужувати неіснуючі права, оскільки майнові права на спірне майно належали Відповідачам. ТОВ «ФК «Капітал Джірінг» не має повноважень на визнання договору іпотеки нікчемним та застосування наслідків нікчемності правочину, оскільки таке право належить виключно Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Окрім іншого відповідач стверджує, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовною заявою про застосування наслідків нікчемного правочину.

На вказаний на відзив, позивач ТОВ «ФК «Капітал Джірінг» подав відповідь, у якій вказує на те, що відповідач помилково ототожнює правовідносини, що виникли із Договору купівлі-продажу майнових прав із правовідносинами відступленням права вимоги, хоча Банк у даному випадку є іпотекодавцем, а не іпотекодержателем. Щодо строків позовної давності, наголошує, що він є новим суб`єктом права зі своїм власним моментом виникнення права вимоги, а не «продовженням» Банку. Позивач стверджує, що його право вимоги виникло в момент укладення договору купівлі-продажу майнових прав, і до цього моменту він не мав юридично обґрунтованого інтересу у витребуванні майна. Підкреслює, що право Банку на оскарження дій ОСОБА_1 та право позивача є різними за моментом виникнення, й придбання майнових прав не означає автоматичного переходу строків позовної давності Банку, адже він набув лише конкретні права щодо певного майна.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача-апелянта підтримав доводи апеляційної скарги із наведених у ній підстав та доводів, просив скасувати рішення суду першої інстанції й задовольнити позов.

Представник ОСОБА_1 проти задоволення апеляційної скарги заперечив із викладених у відзиві підстав та доводів, просив залишити судове рішення без змін.

Інші учаснику у судове засідання не з`явились. Про час, місце судового засідання повідомлені належним чином. Поштові відправлення ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ТОВ «Прайм Лімітет Плюс» повернулись із відміткою про «відсутність адресатів за вказаною адресою».

Від адвоката Савенко Р. В. - представника ОСОБА_3 , 06.05.2025 надійшло клопотання про відкладення судового засідання, що обґрунтоване зайнятістю у процесуальних діях у м. Кропівницькому у кримінальному провадженні як захисника ОСОБА_7 і ОСОБА_5 .

Відхиляючи клопотання колегія суддів виходила із того, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Повідомлені представником причини неявки визнано судом неповажними, оскільки до клопотання не додано доказів здійснення представництва ОСОБА_5 та ОСОБА_7, а додані копії повісток на вказаних осіб, що датовані 01.05.2025 про явку для ознайомлення із матеріалами кримінального провадження, повноважень Савенка Р. В. як їх захисника не підтверджують.

Відхиляючи клопотання адвоката Савенко Р. В. про витребування оригіналу письмового доказу для огляду у судовому засіданні, що подано 06.05.2025 через Електронний кабінет, колегія суддів виходила із того, що відповідно до правил встановлених ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги й досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

У справі, що переглядається, відповідачі не реалізували своє право на подання апеляційної скарги, приєднання до апеляційної скарги. Така процесуальна поведінка відповідачів свідчить про повну згоду з оскарженими судовими рішеннями, у тому числі повнотою встановлених обставин.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, щодо неправильності чи помилковості висновків суду щодо факту укладення іпотечного договору від 02.11.2025, клопотання про витребування оригіналу такого договору є безпідставним.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представника ТОВ «ФК «Капітал Джірінг» та представника відповідача Гонцовської І. В., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що 25.08.2015 між ОСОБА_1 та ПуАТ «ФІДОБАНК» укладено договори про розміщення банківського депозиту № 274006-980/2014 на суму 20 000 000,00 грн на строк до 25.11.2015 під 22%.

В порядку забезпечення виконання Банком умов депозитного Договору, між ОСОБА_1 та ПуАТ «ФІДОБАНК» 02.11.2015 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Падалка Р. О. за реєстраційним номером № 7868, за умовами якого в забезпечення виконання Банком зобов`язань за Депозитним Договором № 274006- 980/2014 ПуАТ «ФІДОБАНК» передав в іпотеку ОСОБА_1 належне йому на праві власності майно, а саме: нежиле приміщення, загальною площею 197,7 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00; нежиле приміщення, загальною площею 278,6 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00; нежиле приміщення, загальною площею 390, 90 кв.м, що складає 26/100 від нежилих приміщень в будинку площею 1478,0 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0 (далі - все разом та окремо - спірне нерухоме майно).

26.11.2015 укладено Договір про внесення змін № 1 до Договору іпотеки, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Падалко Р. О. за реєстраційним номером № 8824 та 18.02.2016 Договір про внесення змін № 2 до Договору іпотеки, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Падалка Р. О. за реєстраційним номером № 1023, згідно із якими іпотекою забезпечувалось виконання банком умов договорів банківського вкладу від 25.11.2015 про розміщення банківського вкладу «Добробут» №328877-980/2015 від 25.11.2015 (Вклад 1) строком до 25.02.2016; договору банківського вкладу від 25.11.2015 про розміщення банківського вкладу «Добробут» № 328888-980/2015 від 25.11.2015 (Вклад 2) строком до 25.02.2016, договору банківського вкладу від 25.02.2016 року про розміщення банківського вкладу «Добробут» № 389745-980/2016 (Вклад 3) строком 25.05.2016, договору банківського вкладу від 25.02.2016 про розміщення банківського вкладу «Добробут» № 389844-980/2016 (Вклад 4) до 25.05.2016.

20.05.2016 Постановою Національного Банку № 8 в ПуАТ «ФІДОБАНК» запроваджено тимчасову адміністрацію.

10.06.2016 на виконання ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Уповноваженою особою було ініційовано проведення перевірки з метою виявлення ознак нікчемності у правочинах, що укладались Банком за рік до введення тимчасової адміністрації, результатом якої оформлено Протоколом засідання комісії з перевірки правочинів, що затверджений Уповноваженою особою 10.06.2016.

Протоколом засідання комісії з перевірки правочинів (інших договорів) ПуАТ «ФІДОБАНК» від 10.06.2016, затвердженого Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПуАТ «ФІДОБАНК» ОСОБА_8, Договір іпотеки від 02.11.2015, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Падалкою Р. О. за реєстраційним номером № 7868 визнано нікчемним за ознаками ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Листом від 21.06.2016 № 2-3-2-2/690-ВА-ОГ відповідача ОСОБА_1 було повідомлено, що на підставі рішення НБУ від 20.05.2016 року № 8 «Про віднесення ПуАТ «ФІДОБАНК» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.05.2016 № 783 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПуАТ «ФІДОБАНК» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку та про те, що Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день.

26 червня 2016 року на поштову адресу відповідача ОСОБА_1 надійшло повідомлення № 2-1-0-3-1/316-ВА від Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПуАТ «ФІДОБАНК» ОСОБА_8 про нікчемність Договору іпотеки укладеного 02.11.2015 між ПУАТ «ФІДОБАНК» та громадянкою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків (ідентифікаційний номер за ДРФО НОМЕР_1 ), посвідченого Падалкою Р. О. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстрованим номером № 7868; Договору про внесення змін № 1 до договору іпотеки від 02.11.2015, укладеного 26.11.2015 між ПуАТ «ФІДОБАНК» та громадянкою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків (ідентифікаційний номер за ДРФО НОМЕР_1 ), посвідченого Падалкою Р. О. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстрованим номером № 8824; Договору про внесення змін № 2 до договору іпотеки від 02.11.2015, укладеного 25.02.2016 між ПуАТ «ФІДОБАНК» та громадянкою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків (ідентифікаційний номер за ДРФО НОМЕР_1 ), посвідченого Падалкою Р. О. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстрованим номером № 1023.

Підставою визнання договорів нікчемними зазначено підпункт 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» й укладення ПуАТ «ФІДОБАНК» правочину, умови якого передбачають передачу майна з метою надання окремим кредиторам переваг, прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку, нижчезазначених договорів:

20.07.2016 в Банку розпочато процедуру ліквідації, відповідно до Постанови Національного Банку від 18.07.2016 № 142-рш.

В той же день, 20.07.2016 на підставі Договору іпотеки ОСОБА_1 здійснила задоволення своїх вимог іпотекодержателя шляхом звернення стягнення на іпотечне майно шляхом реєстрації за собою права власності на спірне нерухоме майно.

В подальшому, за договором дарування від 23.08.2016 за реєстровим номером № 3633 ОСОБА_1 подарувала своєму чоловіку ОСОБА_2 нежитлове приміщення, загальною площею 197,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00;

За договором дарування від 23.08.2016 за реєстровим номером № 3635 ОСОБА_1 подарувала своєму чоловіку ОСОБА_2 нежиле приміщення, загальною площею 390, 90 кв.м, що складає 26/100 від нежилих приміщень в будинку площею 1478,0 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00;

За договором дарування від 23.08.2016 за реєстровим номером № 3634 ОСОБА_1 подарувала своєму чоловіку ОСОБА_2 нежиле приміщення, загальною площею 278,6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

23.01.2017 нежитлове приміщення, загальною площею 197,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, ОСОБА_2 на підставі Протоколу № 1 від 16.01.2017 передав у власність ТОВ «ПРАЙМ ЛІМІТЕД ПЛЮС».

15.02.2017 нежитлове приміщення, загальною площею 197,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, ТОВ «ПРАЙМ ЛІМІТЕД ПЛЮС» за Договором купівлі-продажу, реєстровий номер 1128 продало ОСОБА_4 .

04.01.2017 нежиле приміщення, загальною площею 278,6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00, ОСОБА_2 за Договором купівлі-продажу, реєстровий номер № 2, продав ОСОБА_3 .

За результатами електронного аукціону, що відбувся 14.01.2021 ПуАТ «ФІДОБАНК» було реалізоване своє майнове право на вищевказані об`єкти нерухомості.

Згідно Протоколу електронного аукціону, переможцем аукціону визнано ТОВ «ФК «Капітал Джірінг», й після повної оплати ціни лоту (придбаного права) 04.03.2021 із ним укладено Договори купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна.

Зокрема, відповідно до Договору № GL22N019274/2 від 04.03.2021, його предметом є майнові права щодо нерухомого майна: нежиле приміщення, загальною площею 197,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00, право власності продавця на яке було припинено на підставі Договору іпотеки від 02.11.2015, зареєстрованого за № 7868, а саме: визнання права власності на нерухоме майно, визнання правочину щодо припинення права власності Продавця недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушеного права Продавця тощо.

Відповідно до умов Договору № GL22N019274/3 від 04.03.2021, його предметом є майнові права щодо нерухомого майна: нежиле приміщення, загальною площею 278,6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00, право власності продавця на яке було припинено на підставі Договору іпотеки від 02.11.2015, зареєстрованого за № 7868, а саме: визнання права власності на нерухоме майно, визнання правочину щодо припинення права власності Продавця недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушеного права Продавця тощо.

Відповідно до умов Договору № GL22N019274/4 від 04.03.2021, його предметом є майнові права щодо нерухомого майна: нежиле приміщення, загальною площею 390, 90 кв.м, що складає 26/100 від нежилих приміщень в будинку площею 1478,0 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00, право власності продавця на яке було припинено на підставі Договору іпотеки від 02.11.2015, зареєстрованого за № 7868, а саме: визнання права власності на нерухоме майно, визнання правочину щодо припинення права власності Продавця недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушеного права Продавця тощо.

Наведені обставини апелянтом не оспорюються.

Звертаючись із позовом ТОВ «ФК «Капітал Джірінг» вказувало, що нікчемним правочином (договором іпотеки) порушені його майнові права, набуті за договором купівлі-продажу.

Відмовляючи у задоволенні позову суд вважав, що позивачем не надано належних, достовірних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження вимог, викладених у позовній заяві. При цьому суд виходив із того, що позивачем не надано доказів реєстрації в Державному реєстрі речових прав відповідних майнових прав щодо нерухомого майна, які відчужувалися та були предметом договорів купівлі-продажу майнових прав; відчужувані майнові права щодо нерухомого майна не є об`єктами цивільного обороту, а тому не породжують виникнення будь-яких прав та обов`язків; відсутнє правонаступництво у відносинах між ПуАТ «ФІДОБАНК» та ТОВ «ФК «Капітал Джірінг» щодо спірних об`єктів нерухомості; позивач не надав доказів того, на підставі яких у нього виникло право власності на спірне майно; у договорах купівлі-продажу майнових прав відсутня передача повноважень від ПуАТ «ФІДОБАНК» до ТОВ «ФК «Капітал Джірінг» щодо визнання недійсним Договору іпотеки.

Також суд вважав, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання, й оскільки дійсність договору банківського депозиту не оспорювалася, підстави для оспорення відстуні. Відхиляючи доводи про нікчемність іпотеки, суд вважав, що укладення договору іпотеки не було перевагою, наданою відповідачу, оскільки такий іпотечний договір не входить до складу умов банківського вкладу, а є видом забезпечення виконання основного зобов`язання, в цьому випадку - договору розміщення банківського вкладу (депозиту), без передачі нерухомості фактично, чи права власності на таку нерухомість. При цьому суд зазначив, що за відсутності судового рішення, наказ уповноваженої особи Фонду не є достатньою підставою для висновків про нікчемність договору.

Колегія суддів не погоджується із висновками суду із наступних підстав.

Законодавець у статті 4 ЦПК України встановив, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті).

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, відтак, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті. Вказані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Верховний Суд наголошував, що вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки недоведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні (постанова Верховного Суду від 10.09.2020 у справі №904/3368/18).

Щодо правового статусу позивача та його прав на майно

У цивільному праві правонаступництво - це перехід прав та обов`язків від однієї особи (попередника) до іншої (правонаступника). Воно може бути універсальним (перехід всього комплексу прав та обов`язків) або частковим (перехід окремих прав чи обов`язків). Суд, розглядаючи справу, повинен чітко розмежовувати правонаступництво в зобов`язальних правовідносинах (зокрема, в договорі іпотеки) та правонаступництво у праві власності на майно.

У даній справі ТОВ «ФК «Капітал Джірінг» за договорами купівлі-продажу набуло майнові права на нерухоме майно, яке було предметом Договору іпотеки між ПуАТ «ФІДОБАНК» та ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції правильно зазначив, що відсутнє універсальне правонаступництво у зобов`язанні за договором іпотеки. Водночас, ототожнивши правонаступництво в зобов`язанні із правом на захист майнових прав, суд дійшов помилкового висновку, що відсутність правонаступництва у зобов`язанні за договором іпотеки позбавляє ТОВ «ФК «Капітал Джірінг» права на захист своїх майнових прав, набутих за договорами купівлі-продажу, адже придбаваючи майнові права на нерухоме майно, позивач став правонаступником ПуАТ «ФІДОБАНК» саме у праві вимоги щодо цього майна.

Висновок суду про те, що укладені договори купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності не породжують виникнення правових підстав для заміни особи у відносинах, як того вимагає ст. 55 Цивільного процесуального кодексу України для залучення правонаступника, ґрунтуються на неправильному тлумаченні вказаних положень Цивільного процесуального кодексу України, яка регулює питання належності сторони у справі, а не правонаступництво як таке.

Підмінивши поняття «правонаступництво у матеріальному праві» (перехід прав та обов`язків за договором) та «право на звернення до суду», суд не врахував, що ТОВ «ФК «Капітал Джірінг» звернулося до суду не як правонаступник у договорі іпотеки, а як власник майнових прав, чиї права порушені наслідками нікчемного правочину.

Такі права позивача щодо майна є самостійними: позивач не є правонаступником ПуАТ «ФІДОБАНК» у правовідносинах, що виникли з Договору іпотеки, адже договори купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно з ПАТ «ФІДОБАНК» не передбачають перехід до позивача прав та обов`язків ПАТ «ФІДОБАНК» у правовідносинах з ОСОБА_1 , що виникли на підставі Договору іпотеки.

Суд першої інстанції також помилково вважав, що майнові права на нерухоме майно не є об`єктами цивільного обороту, адже чинне цивільне законодавство України, зокрема стаття 190 Цивільного кодексу України, чітко визначає майнові права як один з видів майна, який може бути об`єктом цивільних правовідносин.

Майнові права, набуті ТОВ «ФК «Капітал Джірінг» за договорами купівлі-продажу, є неспоживною річчю та визнаються речовими правами. Позивач набув права вимоги до третіх осіб, спрямовані на повернення нерухомого майна у власність, яке вибуло з володіння банку внаслідок нікчемного правочину, й такі права є похідними від права власності банку на нерухоме майно та спрямовані на його захист. Набувши такі права, позивач отримав можливість самостійно здійснювати дії, спрямовані на повернення майна, зокрема, звертатися до суду з відповідними вимогами.

Щодо права позивача вимагати застосування наслідків недійсності (нікчемності) правочину

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23).

Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду.

На відміну від оспорюваного правочину, нікчемний правочин є недійсним ipso jure, тобто в силу закону, з моменту його вчинення, і не створює жодних юридичних наслідків для сторін та інших осіб. Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого.

Водночас, нікчемні правочини створюють невизначеність у цивільному обороті, оскільки можуть бути оспорені будь-коли, а посилатися на нікчемність правочину може будь-хто.

Саме тому, у випадку, коли такий нікчемний правочин порушує права чи законні інтереси третьої особи, зокрема набувача майнових прав, ця особа має право звернутися до суду з вимогою про застосування наслідків його нікчемності, щоб відновити своє порушене становище. Метою здійснення права на звернення до суду «іншим заінтересованим особам» є забезпечення ефективного захисту їхніх прав та законних інтересів, порушених нікчемним правочином, та усунення невизначеності у цивільному обороті.

На можливість пред`явлення вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину будь-якою заінтересованою особою вказано у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2022 року у справі№753/23075/16 (провадження № 61-20473св21) у подібних правовідносинах, за участю ТОВ «ФК «Капітал Джірінг»

Надаючи інтерпретацію позовним вимогам та вирішуючи питання ефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права колегія суддів дійшла висновку, що ТОВ «ФК «Капітал Джірінг», як набувач майнових прав, має право ініціювати позов про застосування наслідків нікчемного правочину та витребування майна, адже такий правочин порушує його права або законні інтереси. Позов про застосування наслідків нікчемності правочину та витребування майна є способом захисту цивільних прав та інтересів, який відповідає положенням ЦК України, оскільки спрямований на відновлення становища, яке існувало до порушення права. Такий спосіб захисту відповідає умовам договорів купівлі-продажу майнових прав, укладених між ПуАТ «ФІДОБАНК» та ТОВ «ФК «Капітал Джірінг», які передбачають право позивача на вжиття заходів для відновлення становища, що існувало до порушення права.

Щодо нікчемності договору іпотеки

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» установлені правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами. Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до статті 3 цього Закону Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб і виведення неплатоспроможних банків з ринку. Аналіз функцій Фонду, викладених у статтях 4, 26, 27, 37, 38 вказаного Закону, свідчить про те, що Фонд бере участь у правовідносинах у різних статусах: з одного боку, він ухвалює обов`язкові для банків та інших осіб рішення, а з іншого - здійснює повноваження органів управління банку, який виводиться з ринку, тобто представляє банк у приватноправових відносинах з третіми особами.

За статтею 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд (уповноважена особа) зобов`язаний забезпечити збереження активів і документації банку, зокрема, протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Відповідно до пунктів 5 та 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, якщо банк прийняв на себе зобов`язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»; та якщо банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

За результатами перевірки, здійсненої відповідно до статті 38 цього Закону, виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону. При виявленні таких правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати або встановлювати правочини нікчемними.

Відповідний правочин є нікчемним не за рішенням уповноваженої особи Фонду, а відповідно до закону. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення на підставі частини другої статті 215 Цивільного кодексу України та частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Рішення уповноваженої особи Фонду не є підставою для застосування таких наслідків. Таке рішення є внутрішнім розпорядчим документом, прийнятим уповноваженою особою, що здійснює повноваження органу управління банку.

Необхідною та достатньою умовою для віднесення правочинів до числа нікчемних з підстав, передбачених пунктом 9 частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI, є встановлення факту здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов`язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

При цьому в розумінні положень зазначеного Закону уповноважена особа Фонду наділена правом перевірки правочинів з метою виявлення серед них нікчемних, але це право не є абсолютним і кореспондує обов`язку встановити обставини, з якими закон пов`язує нікчемність правочину. Висновок про нікчемність правочину має ґрунтуватися виключно на встановлених і доведених обставинах, які за законом тягнуть застосування певних правових наслідків.

Відповідний правочин є нікчемним не за рішенням уповноваженої особи Фонду, а відповідно до закону. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення на підставі частини другої статті 215 ЦК України та частини третьої статті 36 Закону № 4452-VI. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Рішення уповноваженої особи Фонду не є підставою для застосування таких наслідків. Таке рішення є внутрішнім розпорядчим документом, прийнятим уповноваженою особою, яка здійснює повноваження органу управління банку (наведена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 819/353/16, від 05 грудня 2018 року у справі № 826/23064/15, від 27 лютого 2019 року у справі № 826/8273/16 та інших)

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19).

Таким чином висновки суду першої інстанції, що ґрунтуються на відсутності судового рішення про визнання договору нікчемним, є помилковими, адже суд не визнає нікчемний правочин недійсним, а лише констатує цей факт та застосовує наслідки нікчемності, якщо про це просить заінтересована особа.

Перевіряючи доводи позивача щодо нікчемності договору іпотеки від 02 листопада 2015 року колегія суддів виходить із наступного.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», до банківських послуг належить розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Стаття 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначає кредитні операції як операції, зазначені у пункті 3 частини третьої статті 47 цього Закону, а також:

- здійснення операцій на ринках капіталу від свого імені;

- надання гарантій і поручительств та інших зобов`язань від третіх осіб, які передбачають їх виконання у грошовій формі;

- придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг);

- лізинг.

Банківська послуга, передбачена пунктом 1 частини третьої статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» - залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб, не віднесена Законом до кредитних операцій.

Системний аналіз наведених норм у їх взаємозв`язку та з урахуванням принципів цивільного права дає підстави для висновку про те, укладення договору іпотеки для забезпечення конкретного депозиту створює «привілейованого» кредитора (вкладника), адже останній отримує додаткову гарантію повернення своїх коштів у вигляді застави на конкретне майно банку. Водночас, надання іпотеки одному вкладнику потенційно погіршує становище інших кредиторів банку, оскільки у разі банкрутства банку, майно, передане в іпотеку, вже не входитиме до загальної ліквідаційної маси, за рахунок якої задовольняються вимоги всіх кредиторів.

Оскільки зобов`язання за договором іпотеки від 02 листопада 2015 року (із подальшими змінами і доповненнями) прийняті ПуАТ «ФІДОБАНК» у порядку, який не передбачений Законом України «Про банки та банківську діяльність» (а саме, як забезпечення зобов`язань за депозитним договором, а не в рамках кредитної операції), і умови цього договору передбачають надання окремих переваг ОСОБА_1 (що суперечить принципу рівності кредиторів та інтересам інших вкладників банку), адже вчинення такого виду правочинів невизначеному колу осіб - іншим клієнтам банку не пропонувалося, колегія суддів вважає, що договір іпотеки з наступними змінами до нього, є нікчемним у силу закону з моменту укладення і не створює жодних юридичних наслідків (схожі висновки щодо нікчемності договору іпотеки наведені у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2022 року у справі №753/23075/16 (провадження № 61-20473св21)у подібних правовідносинах).

Щодо самостійної недійсності (нікчемності) забезпечувального зобов`язання

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договір іпотеки є виключно похідним від основного зобов`язання (договору депозиту) і не може бути визнаний недійсним окремо від нього, оскільки договір іпотеки є окремим правочином, який має свій предмет, сторони, умови тощо. Він може бути укладений з порушеннями вимог закону, що тягне його недійсність, незалежно від дійсності чи недійсності основного зобов`язання. У даній справі, підставою для визнання договору іпотеки нікчемним є його невідповідність вимогам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а саме статті 38, яка встановлює обмеження на укладення банком правочинів, що надають окремим кредиторам переваги. Отже, нікчемність Договору іпотеки зумовлена саме порушеннями, допущеними при його укладенні, і не залежить від дійсності чи недійсності договору депозиту як такого.

Щодо добросовісності та дійсності подальших договорів (правовстановлюючих документів)

Будь-які дії, вчинені у зв`язку з укладенням нікчемного правочину, не можуть призвести до правових наслідків у вигляді виникнення нового правовідношення або ж до зміни, припинення правовідношення, яке існує на момент укладення нікчемного правочину, адже, як зазначено вище, нікчемність правочину має абсолютний ефект.

Ураховуючи наведене вище, а також недобросовісні дії ОСОБА_1 , яка, будучи обізнаною про нікчемність Договору іпотеки, звернула стягнення на майно, колегія суддів вважає, що право власності, набуте нею внаслідок таких дій, є вразливим та неповноцінним, адже ґрунтується на неправомірній підставі, що виключає стабільність й повноту можливостей, притаманних повноцінному праву власності.

Зважаючи на загальне правило «Nemo dat quod non habet» (ніхто не може передати більше прав, ніж має сам), ОСОБА_1 , не набувши права на відчуження спірного майна, не могла передати обсяг прав, більший ніж вона сама володіє, укладаючи договори дарування на користь ОСОБА_2 . Будь-який наступний набувач у ланцюгу правочинів, що виникли після нікчемної іпотеки, не став повноцінним власником.

Надаючи оцінку доводам ОСОБА_1 про те, що звернення стягнення на майно було способом задоволення її вимог щодо повернення депозитних коштів, колегія суддів вважає, що такі твердження вступають в протиріччя із подальшим безоплатним відчуженням цього майна шляхом дарування. Застосування відповідачами приватно-правових конструкцій (зокрема, звернення стягнення на майно на підставі нікчемного Договору іпотеки та подальше безоплатне відчуження цього майна на користь близького родича, безоплатне внесення до статутного фонду) з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення ефективного застосування віндикаційного позову, що є належним способом захисту права власності, по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання відповідачами, як учасниками цивільного обороту (висновок Верховного Суду викладений у постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 522/14900/19, провадження № 61-10361св22).

Щодо віндикації, як способі захисту прав позивача

Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який надалі було підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

ТОВ «ФК «Капітал Джірінг» набуло майнові права на спірне нерухоме майно на підставі договорів купівлі-продажу, укладених із попереднім власником - ПуАТ «ФІДОБАНК», та має статус законного правоволодільця щодо спірного майна, що надає право на захист прав усіма способами, передбаченими цивільним законодавством.

Такі майнові права ТОВ «ФК Капітал «Джірінг» включають право вимоги до третіх осіб щодо повернення нерухомого майна, яке вибуло з володіння банку внаслідок нікчемного правочину, шляхом віндикації.

Між тим, суд першої інстанції у своєму рішенні не дав належної оцінки правовій природі майнових прав, набутих позивачем, не врахувавши, що майнові права, згідно зі статтею 190 ЦК України, є не тільки самостійним об`єктом цивільних прав та предметом цивільно-правових угод, а й самостійним об`єктом судового захисту.

У спірних правовідносинах відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є титульними власниками, але їхнє право власності є дефектним через нікчемність первісного правочину.

Способом усунення наявного протиріччя між формальним титулом власності відповідачів та законними інтересами позивача як правоволодільця, з метою захисту порушених прав останнього, є відновлення становища, яке існувало до порушення права та відновлення законності у цивільному обороті.

При цьому, колегія суддів розглядає «відновлення становища до порушення» як відновлення можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном з точки зору прав ТОВ «ФК «Капітал Джірінг» як набувача майнових прав, зважаючи на те, що первинне порушення стосувалося ПуАТ «ФІДОБАНК».

Віндикація від титульних власників є ефективним засобом захисту прав позивача, адже спрямована на відновлення позивачу можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, щодо якого банк, як фактично неволодіючий власник, передав позивачу усю сукупність майнових прав, необхідну для захисту законних інтересів щодо цього майна.

При цьому, виходячи із системного тлумачення положення статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, колегія суддів вважає, що наявні підстави для втручання у мирне володіння майном осіб, що набули це майно за відплатним договором ( ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ), виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц).

Щодо позовних вимог про визнання недійсними правовстановлюючих документів, як то договорів дарування від 23.08.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , договору купівлі-продажу від 15.02.2017 між ТОВ «Прайм Лімітед Плюс» та ОСОБА_4 , протоколу № 1 від 16.01.2017 про передачу нежитлового приміщення у власність ТОВ «Прайм Лімітед Плюс» та договору купівлі-продажу від 04.01.2017 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 колегія суддів вважає, що за встановлених обставин, віндикація є достатнім та ефективним способом захисту прав позивача. Віндикаційний позов спрямований безпосередньо на витребування майна з чужого незаконного володіння, що є адекватним засобом захисту права правоволодільця, коли майно фактично перебуває у володінні іншої особи без достатніх правових підстав.

У даному випадку, нікчемність первісного правочину (договору іпотеки) є тим юридичним фактом, який зумовлює незаконність подальшого ланцюга передачі майна. Оскільки нікчемний правочин не створює жодних юридичних наслідків, усі подальші правочини, що ґрунтуються на ньому, є юридично дефектними. Таким чином, віндикація, спрямована на витребування майна у кінцевого набувача, по суті, усуває наслідки всіх попередніх незаконних передач, оскільки повертає майно до законного володіння. Визнання недійсними всіх попередніх договорів у ланцюгу, хоч і є можливим способом захисту, у даному випадку не є необхідним, оскільки не додає більшої ефективності захисту права позивача порівняно з віндикацією. Віндикація сама по собі забезпечує повернення майна у володіння позивача, що є головною метою захисту його порушеного права.

Щодо позовної давності

У постанові від 22 січня 2025 року у справі № 753/6230/22 (провадження № 61-10804св24) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виснував наступне:

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою (абзац 1 частини п`ятої статті 216 ЦК України).

У цивільному законодавстві закріплено об`єктивні межі застосування позовної давності. Об`єктивні межі застосування позовної давності встановлюються: (а) прямо (стаття 268 ЦК України). (б) опосередковано (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 641/76/17 (провадження № 61-12138св18)).

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вже звертала увагу, що положеннями глави 19 ЦК України встановлено загальне правило про поширення позовної давності на всі цивільно-правові вимоги, окрім тих, що як виняток зазначені у статті 268 ЦК України. Так, у частині першій статті 268 ЦК України законодавець визначив, на які позовні вимоги не поширюється позовна давність. У частині другій статті 268 ЦК України закріплено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Опосередковано межі застосування позовної давності визначаються з урахуванням сутності пред`явленої вимоги (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21)).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання (частина третя статті 261 ЦК України).

Серед переліку вимог, на які відповідно до закону позовна давність не поширюється, не має вимоги особи, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки (правонаступник іпотекодавця), про застосування наслідків нікчемності договору іпотеки. Сутність вимоги особи, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки (правонаступник іпотекодавця), про застосування наслідків нікчемності договору іпотеки не виключає застосування до неї позовної давності. По своїй суті вимога про застосування наслідків нікчемності договору іпотеки не може бути кваліфікована як негаторний позов.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).

Положення статті 253 ЦК України поширюються на всі випадки встановлення початку перебігу строків. Касаційний суд, з урахуванням принципу розумності, враховує, що в окремих положеннях ЦК міститься правило про визначення перебігу строку «від дня» чи «з часу», а не «від наступного дня». Такий прийом законодавчої техніки законодавець застосував, керуючись принципом економії нормативного матеріалу, проте він жодним не змінює загального правила передбаченого в статті 253 ЦК України (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19).

Укладення договору відступлення права вимоги не є підставою для переривання позовної давності згідно зі статтею 264 ЦК України. Заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (стаття 262 ЦК України) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 серпня 2024 року в справі №201/11812/23 (провадження № 61-7195св24)).

Касаційний суд зауважує, що частина третя статті 261 ЦК України є спеціальною нормою стосовно частини першої статті 261 ЦК України. Законодавець у частині третій статті 261 ЦК України передбачив особливості початку перебігу позовної давності. З урахуванням принципу розумності та справедливості, очевидним є те, що закріплення особливого початку перебігу з початком виконання нікчемного правочин має поширюватися тільки на сторін (їх правонаступників) нікчемного правочину. Оскільки саме сторони (сторона чи їх правонаступники) здійснюють виконання і, зрозуміло, що їм про його здійснення має бути відомо. Тобто, презюмується, що сторони (сторона чи їх правонаступники) нікчемного правочину обізнані про початок його виконання. Натомість заінтересована особа (не сторона нікчемного правочину), яка пред`являє вимогу про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, вочевидь може й не знати про існування нікчемного правочину, а також про те, що почалося виконання нікчемного правочину (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 38/16768/19 (провадження № 61-1336св22)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ТОВ «ФК «Капітал Джірінг» набуло майнові права на спірне нерухоме майно лише 04.03.2021 року, а позов було подано у квітні 2021 року, тобто в межах загального трирічного строку позовної давності, і враховуючи позицію Верховного Суду, згідно з якою правило про початок перебігу позовної давності з «початку виконання» нікчемного правочину (ч. 3 ст. 261 ЦК України) не застосовується автоматично до «іншої заінтересованої особи», яка не є стороною цього правочину, а відлік строку має починатися з моменту, коли така особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, колегія суддів вважає, що ТОВ «ФК «Капітал Джірінг» не пропустило строк позовної давності для звернення до суду.

Суд першої інстанції неправильно визначив початок перебігу позовної давності, ототожнивши момент вибуття майна з власності ПуАТ «ФІДОБАНК» з моментом початку перебігу позовної давності для ТОВ «ФК «Капітал Джірінг», яке не є правонаступником ПуАТ «ФІДОБАНК» у правовідносинах за Договором іпотеки, а є набувачем майнових прав на підставі договорів купівлі-продажу. При цьому, суд першої інстанції допустив суперечність у своїх висновках, оскільки, застосовуючи позовну давність, одночасно стверджував, що позивачем не доведено порушення його права, що ігнорує приписи частини першої статті 261 ЦК України, яка передбачає застосування позовної давності лише за наявності встановленого факту порушення права особи.

З огляду на наведене, зважаючи на те, що частина доводів апеляційної скарги знайшли підтвердження, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково: рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року підлягає скасуванню з підстав визначених ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення, про часткове задоволення позову та витребування на користь позивача з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 нежилого приміщення, загальною площею 390,90 кв.м, що складає 26/100 від нежилих приміщень в будинку, площею 1478,0 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00); ОСОБА_3 - нежилого приміщення, загальною площею 278,6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00); ОСОБА_4 - нежилого приміщення, загальною площею 197,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал Джірінг» з підлягають стягненню з ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , витрати зі сплати судового збору за подачу позовної заяви в розмірі 20 460 грн (по 5 115 грн з кожного) та за подачу апеляційної скарги - в розмірі 30 645 грн (по 7 661 грн 25 коп. з кожного).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал Джірінг» задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Витребувати з чужого незаконного володіння:

ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал Джірінг» () нежиле приміщення, загальною площею 390,90 кв.м, що складає 26/100 від нежилих приміщень в будинку, площею 1478,0 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00);

ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал Джірінг» () нежиле приміщення, загальною площею 278,6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00);

ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_4 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал Джірінг» () нежиле приміщення, загальною площею 197,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00).

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (НОМЕР_1), ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_3 ), ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_4 ), на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал Джірінг» () витрати із сплати судового збору за подачу позовної заяви в розмірі 20 460 грн (по 5 115 грн з кожного) та за подачу апеляційної скарги - в розмірі 30 645 грн (по 7 661 грн 25 коп. з кожного).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 27 травня 2025 року.

Судді: Є. П. Євграфова

В. В. Саліхов

Д. Р. Гаращенко