ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року

м. Київ

справа № 741/484/22

провадження № 61-4670св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,

Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 (відповідач за зустрічним позовом),

відповідач - ОСОБА_2 (позивач за зустрічним позовом),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 18 листопада 2024 року

у складі судді Крупини А. О. та постанову Чернігівського апеляційного суду

від 10 березня 2025 року у складі колегії суддів: Шарапової О. Л., Євстафіїва О. К., Мамонової О. Є.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що вона з 29 вересня 1995 року перебуває у шлюбі із ОСОБА_2 . Шлюбні відносини між ними фактично припинені і спільне господарство не ведеться.

За час перебування у зареєстрованому шлюбі ним було набуто спільне майно,

а саме: у 2013 році придбано транспортний засіб «SAMAND», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 ; у 2019 році придбано транспортний засіб

«ПГМФ 830200», загальний причіп - бортовий 2019 року випуску, номерний

знак НОМЕР_2 .

Крім того, за час перебування у зареєстрованому шлюбі ними побудовано будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, загальною

площею 149 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною вартістю 455 632 грн. Право власності на вказаний будинок зареєстровано за відповідачем, у спірному житловому будинку зареєстровано місце проживання її та відповідача.

Отже, вищезазначене нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, згоди щодо поділу якого у добровільному порядку вони дійти не можуть.

З врахуванням викладеного ОСОБА_1 просила суд визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на транспортний засіб «SAMAND», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 ; транспортний засіб «ПГМФ 830200», загальний

причіп - бортовий, 2019 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 ; стягнути

зі ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію 1/2 частки вартості вищевказаних транспортних засобів у розмірі 111 000 грн; виділити їй в натурі

1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями, розташованих

по АДРЕСА_1 .

У січні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

Позовна заява мотивована тим, що рішеннями виконавчого комітету Носівської міської ради народних депутатів від 20 грудня 1991 року № 199 йому було виділено присадибну ділянку під забудову за адресою: АДРЕСА_1 ,

а рішенням міської ради від 28 лютого 1992 року № 24 надано дозвіл на будівництво житлового будинку за вказаною адресою.

Станом на зазначені дати він перебував у зареєстрованому шлюбі

із ОСОБА_4 , який був розірваний 18 серпня 1995 року.

Він, маючи намір побудувати будинок з колишньою дружиною - ОСОБА_4 до виділення земельної ділянки, почали придбавати будівельні матеріали

з 1989 року.

Оскільки особистих заощаджень на придбання будівельних матеріалів та проведення самого будівництва не вистачало, ними та ОСОБА_4 було отримано кредит в банку.

Будівництво спірного житлового будинку здійснювалося у 1993-1994 роках і станом на 1995 рік будинок був повністю збудований і готовий до здачі в експлуатацію.

На час реєстрації шлюбу із ОСОБА_5 будинок АДРЕСА_1 був вже побудований, тому він не може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тобто його з ОСОБА_5 .

Отже, ОСОБА_5 ні коштами, ні особистою працею у набутті (створенні) спірного будинку участі не приймала, а на момент реєстрації шлюбу спірний житловий будинок вже був повністю збудований, тому

є його особистою приватною власністю.

З врахуванням викладеного ОСОБА_2 просив суд визнати житловий будинок АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю.

Ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 14 березня

2023 року клопотання ОСОБА_2 задоволено, справу за позовом

ОСОБА_1 та справу за позовом ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 18 листопада

2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на транспортний засіб «SAMAND», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , ринкова вартість якого становить 93 020 грн та транспортний засіб загальний причіп - бортовий «ПГМФ 830200», 2019 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , ринкова вартість якого становить 10 040 грн. Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на транспортні засоби.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості

1/2 частки транспортного засобу «SAMAND», 2008 року випуску, номерний знак

НОМЕР_1 , у розмірі 46 510 грн та 1/2 частки транспортного засобу загальний причіп - бортовий «ПГМФ 830200», 2019 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 ,

у розмірі 5 020 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування витрат

на проведення автотоварознавчої експертизи від 14 липня 2023 року

№ 1336/1337/23-24 у розмірі 3 345,72 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано житловий будинок АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю ОСОБА_2 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 ,

як забудовником, будівництво спірного будинку розпочато у лютому 1992 року, тобто з час шлюбу з колишньою дружиною - ОСОБА_4 , і таке будівництво закінчено у листопаді 1996 року, вже за час шлюбу з нинішньою дружиною - ОСОБА_1 .

Таким чином, до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 спорудження спірного будинку тривало з лютого 1992 року до 28 вересня 1995 року, у той час як у шлюбі

з ОСОБА_1 будівництво продовжувалось у період з 29 вересня 1995 року, тобто дати реєстрації шлюбу між сторонами, по листопад 1996 року, про що свідчить технічний паспорт на житловий будинок індивідуального фонду від 04 листопада

1996 року і акт про закінчення будівництва та прийняття в експлуатацію індивідуального житлового будинку від 17 березня 1998 року.

Суд першої інстанції погодився з доводами ОСОБА_2 про те, що на час реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 29 вересня 1995 року основні роботи щодо будівництва житлового будинку були завершені, і після цього сторони здійснювали певні роботи у будинку, які на істотну його вартість не вплинули.

Посилаючись на вимоги статей 60, 69, 71 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя на будинок, ОСОБА_1 мала довести, що збільшення вартості спірного майна у період з 29 вересня 1995 року до листопада 1996 року є істотним і в це збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи безпосередня власна трудова діяльність. Разом з тим ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження її трудових, чи грошових затрат на будівництво спірного житлового будинку у спірний період.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що її внесок у будівництво спірного будинку з 29 вересня 1995 року до листопада 1996 року у розумінні положень частини першої статті 62 СК України є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, разом з тим сам по собі факт перебування ОСОБА_1 у шлюбі із ОСОБА_2 на момент введення в експлуатацію спірного об`єкта нерухомого майна не є правовою підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя.

Надані ОСОБА_2 копії квитанції до прибуткових касових ордерів, накладних, товарно-транспортних накладних, ордерів виданих у період з 02 березня 1993 року та по 17 жовтня 1994 року свідчать про придбання саме останнім будівельних матеріалів, які застосовувались у будівництві для зведення і спорудження будівель та споруд. У суду першої інстанції були відсутні сумніви, що саме вказані будівельні матеріали і будівельні конструкції використані при спорудженні спірного житлового будинку, так як використання у будівництві підтверджено описами основних конструктивних елементів, характеристиками будівель і споруд, зазначеними у технічних паспортах на спірний будинок. При цьому, від ОСОБА_1 клопотань про визнання указаних вище доказів неналежними та/або недопустимими не надходило.

Зазначення у технічному паспорті на спірний будинок років спорудження: підвалу - 1996 рік, житлового будинку - 1996 рік, веранди - 1996 рік, районний суд вважав роками завершення будівництва, що відповідає акту про закінчення будівництва та прийняття в експлуатацію індивідуального житлового будинку від 17 березня

1998 року.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що сам по собі факт видачі 10 квітня 1998 року виконавчим комітетом Носівської міської ради народних депутатів свідоцтва про право власності на спірний жилий будинок у цілому, тобто у період зареєстрованого шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_1 , не є безумовною правовою підставою для віднесення такого майна до об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. Отже, вимоги ОСОБА_1 про виділення їй в натурі

1/2 частки житлового будинку є необґрунтованими, а вимоги ОСОБА_2 про визнання спірного житлового будинку особистою приватною власністю підтверджені належними доказами. ОСОБА_1 не позбавлена можливості, як колишня дружина ОСОБА_2 , вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати реально понесені нею під час перебування у шлюбі.

Щодо вирішення вимог про поділ транспортних засобів, то суд зазначив таке. Спірні автомобілі набуті сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі, тому вони є спільним сумісним майном подружжя.

ОСОБА_1 не просила залишити їй автомобіль та причіп собі, припинивши право ОСОБА_2 на частку у праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку. Вона дала згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію за її частку у праві спільної сумісної власності на транспортні засоби від ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції зазначив, що вимога про стягнення такої компенсації не породжує обов`язку іншої сторони у справі попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду. Підтвердження платоспроможності такої сторони законом не вимагається.

У районному суді ОСОБА_2 визнав позов ОСОБА_1 у частині визнання за ним права приватної власності на транспортні засоби. Таким чином, обґрунтованими є вимоги ОСОБА_1 про визнання за ОСОБА_2 права власності на спірні транспортні засоби та стягнення з нього на її користь ринкової вартості належної їй 1/2 частки спірного майна.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 10 березня 2025 року

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 18 листопада 2024 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися нормами КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині виділення ОСОБА_1

в натурі 1/2 частки спірного житлового будинку та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що її внесок у будівництво спірного будинку з 29 вересня 1995 року по листопад 1996 року є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Сам по собі факт перебування ОСОБА_1 у шлюбі

із ОСОБА_2 на момент введення в експлуатацію спірного об`єкта нерухомого майна не є правовою підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя.

Апеляційний суд погодився з вищевказаним висновком суду першої інстанції та зазначив про те, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду районного суду, оскільки належними доказами підтверджено, що спірний житловий будинок є особистою власністю ОСОБА_2 .

Реєстрація житлового будинку 10 квітня 1998 року та отримання ОСОБА_2 свідоцтва про право власності на жилий будинок у період зареєстрованого шлюбу між ним та ОСОБА_1 не є безумовною підставою для визнання такого майна спільною сумісною власністю подружжя.

Апеляційний суд вказав, що рішення районного суду у частині визнання права приватної власності на транспортні засоби та стягнення грошової компенсації

1/2 частки вартості транспортних засобів в апеляційному порядку оскаржено не було.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення у частині відмови у задоволенні її позовної вимоги про виділення

їй в натурі 1/2 частки житлового будинку та задоволення позову ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю скасувати й ухвалити нове рішення, яким її вимогу про виділення в натурі 1/2 частки житлового будинку задовольнити, а у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Отже, судові рішення у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 щодо поділу транспортних засобів не оскаржуються, тому у силу вимог статті 400 ЦПК України у цій частині у касаційному порядку не переглядаються.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2025 рокувідкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 741/484/22

з Носівського районного суду Чернігівської області. Підставою відкриття касаційного провадження зазначено пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

У квітні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 травня 2025 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що право власності на спірний житловий будинок, збудований на відведеній ОСОБА_2 в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникло 24 березня 1998 року з часу його реєстрації у виконавчому комітеті міської ради, тобто в період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. Лише 10 квітня 1998 року ОСОБА_2 отримано свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок.

Отже, на вказане нерухоме майно поширюється презумпція спільності майна подружжя, оскільки фактично воно набуто у власність за час перебування ними у зареєстрованому шлюбі.

Суди фактично нівелювали презумпцію спільності майна подружжя, набутого за час перебування у зареєстрованому шлюбі та поклали на ОСОБА_1 тягар доказування набуття майна за час шлюбу за рахунок спільних зусиль та коштів.

ОСОБА_1 не оспорювала факт того, що на час реєстрації шлюбу

з ОСОБА_2 йому вже була виділена присадибна земельна ділянка під забудову.

Станом на вересень 1995 року на вищезазначеній земельній ділянці, окрім зведених залізобетонних пліт, нічого не було. Усе будівництво розпочалося після реєстрації шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_1 , а саме з 29 вересня 1995 року.

Надані ОСОБА_2 товарні чеки щодо придбання будівельних матеріалів стосуються будівництва останнім та його колишньою дружиною іншого житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2 .

Посилалася на відповідні судові рішення Верховного Суду.

Доводи особи, яка подала відзив

У травні 2025 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на їх законність не впливають. Статус об`єкта права спільної сумісної власності визначається такими чинниками: час набуття майна, кошти, за які таке майно було набуто. Сам лише факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної власності подружжя.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

20 грудня 1991 року рішенням виконавчого комітету Носівської міської ради народних депутатів ОСОБА_2 було виділено присадибну земельну ділянку

по АДРЕСА_1 , площею 0,15 га (а.с. 101, т. 1).

28 лютого 1992 року рішенням виконавчого комітету Носівської міської ради народних депутатів № 24 надано дозвіл ОСОБА_2 на будівництво індивідуального житлового будинку на три кімнати у АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, площею 0,15 га (а. с. 102, т.1, а.с. 27, т.2).

06 квітня 1992 року районним архітектором було здійснено виніс у натуру земельної ділянки індивідуального забудовника ОСОБА_2 у

АДРЕСА_1 (а.с. 25, т. 2).

18 серпня 1995 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано, про що зроблено актовий запис № 60 (свідоцтво від 18 серпня 1995 року серії НОМЕР_3 , видане Носівським районним відділом реєстрації актів громадянського стану Чернігівської області) (а.с. 100, т. 1).

29 вересня 1995 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Носівського районного управління юстиції було складено відповідний актовий запис № 96. Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_7 (а.с. 160, т. 1, а.с. 29, т. 2).

16 березня 1994 року рішенням виконавчого комітету Носівської міської ради № 55 ОСОБА_2 надано дозвіл на складання технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право на земельні ділянки для передачі у власність, орієнтовною площею 0,15 га, у тому числі: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських приміщень і споруд 0,10 га; ведення особистого селянського господарства 0,05 га по АДРЕСА_3 (після зміни порядку нумерації - 24) (а.с. 35, т. 2).

04 листопада 1996 року ОСОБА_2 було замовлено, а начальником Носівського районного бюро технічної інвентаризації виготовлено технічний паспорт на жилий будинок індивідуального фонду по АДРЕСА_1 . Рік побудови: підвал 1996, жилий будинок -, веранда -, огорожа- (а.с. 31-34, т. 2).

17 березня 1998 року актом про закінчення будівництва та прийняття в експлуатацію індивідуального житлового будинку прийнято в експлуатацію будинок АДРЕСА_1 ; забудовник ОСОБА_2 . Комісія встановила: будівництво розпочато - у лютому 1992 року і закінчено у листопаді 1996 року. Комісія постановила: пред`явлені до здачі домоволодіння

ОСОБА_2 , що мешкає по АДРЕСА_3, вважати прийнятим (а.с. 103, т. 1).

10 квітня 1998 року виконавчим комітетом Носівської міської ради народних депутатів ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на жилий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 , та виданий на підставі рішення виконавчого комітету Носівської міської ради від 24 березня

1998 року (а.с. 22, 104, т. 1, а.с. 35, т. 2).

З 11 квітня 1998 року ОСОБА_1 зареєстрована: АДРЕСА_1 (витяг з реєстру територіальної громади, дата формування 15 вересня 2023 року) (а.с. 30, т. 2).

17 червня 2022 року комунальним підприємством «Носівське бюро технічної інвентаризації» на замовлення ОСОБА_2 було виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами

по АДРЕСА_1 , загальною площею 149,0 кв. м, житлова площа 40,1 кв. м. Згідно з описом основних конструктивних елементів роки спорудження: підвал - 1996 рік, житловий будинок - 1996 рік, веранда - 1996 рік, ганок -

1999 рік, сарай - 1999 рік, гараж - 1999 рік, погріб під будівлею - 1999 рік, навіс - 2022 рік, вбиральня - 1999 рік, ворота - 2020 рік, хвіртка - 2020 рік, огорожа - 2020 рік (а.с.23-28, 106-108, т. 1, 37-41, т. 2).

05 січня 2023 року довідкою виконуючого обов`язки директора комунального підприємства «Носівське бюро технічної інвентаризації» № 6 виданою на ім`я ОСОБА_2 , підтверджено, що станом на 31 грудня 2012 року у

АДРЕСА_4 (до зміни назви АДРЕСА_1 ) будинок зареєстрований за ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданого виконавчим комітетом Носівської міської ради від 10 квітня 1998 року

(а.с. 105, т. 1).

31 серпня 2023 року ОСОБА_8 змінено прізвище на ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва серії НОМЕР_4 (а.с. 48, т. 2).

Відповідно до домової книги ОСОБА_2 прописаний за адресою

АДРЕСА_3 , після зміни порядку нумерації будинків -

по АДРЕСА_1 , з 10 квітня 1998 року, ОСОБА_9

з 11 квітня 1998 року. Після втрати паспорта, по довідці, ОСОБА_2 значився зареєстрованим за місцем проживання АДРЕСА_1 з 15 березня 1984 року (а. с. 71-73, 96-100, т. 2).

17 вересня 2024 року Носівська міська рада повідомила, що за адресою:

АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_2 з 15 березня 1984 року і по теперішній час; ОСОБА_1 з 11 квітня 1998 року і по теперішній час (а.с. 106, т. 2).

Відповідно до інвентарної справи № 7010 на домоволодіння по АДРЕСА_5 , яка містить сукупність матеріалів технічної інвентаризації, що характеризують зазначений вище будинок як об`єкт нерухомого майна та якою стверджуються факти прийняття уповноваженими органами рішень щодо надання дозволів на початок будівництва, завершення спорудження будинку, та інші матеріали технічної інвентаризації.

Висновком будівельно-технічної експертизи Чернігівського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 12 грудня 2023 року

№ 1338/23-24, складеного на виконання ухвали суду першої інстанції

від 14 березня 2023 року, визначено ринкову вартість житлового будинку з надвірними спорудами, розташованих АДРЕСА_1 , у розмірі 749 588 грн, а також два варіанти поділу житлового будинку з надвірними спорудами з виділенням у натурі 1/2 частки житлового будинку і господарських споруд (а.с. 223-239, т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення вищезазначеним вимогам закону у частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 про виділення їй в натурі 1/2 частки житлового будинку та задоволення позову ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю не відповідають.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних

або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частинах першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні

та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася

до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Оскільки спірний будинок набуто до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, тому у спірних правовідносинах порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися відповідно до положень КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна. Разом з тим поділ спірного майна повинен визначатися за нормами СК України.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Подібним чином питання спільної власності подружжя регулює і чинний СК України.

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Аналогічна норма закріплена у статті 57 СК України.

Відповідно до вимог статті 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Вказані норми, що діяли на час придбання набуття спірного житлового будинку, узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України. Зокрема, відповідно до статті 60 СК України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У частині першій статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно зі частинами першою та другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Системний аналіз змісту наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження

№ 14-325цс18).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін

(частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування

(частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ураховуючи викладене, суди, встановивши, що будівництво певної частини спірного житлового будинку здійснено за час перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме з 29 вересня 1995 року до листопада 1996 року, разом з тим на підставі припущень, що заборонено вимогами

частини шостої статті 81 ЦПК України, дійшли висновку, що внесок ОСОБА_1 у будівництво спірного будинку є незначним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, суди не встановили, яка саме частка житлового будинку побудована ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за час перебування у зареєстрованому шлюбі.

Верховний Суд звертає увагу на те, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).

Отже, у порушення статей 89, 263-264, 382 ЦПК України суди у достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не надали належної правової оцінки доводам і доказам наданим сторонами, у тому числі не зазначили, якими саме доказами підтверджено факт того, що внесок ОСОБА_1 у будівництво спірного будинку

є незначним, проте остання посилалася на те, що станом на вересень 1995 року на земельній ділянці крім зведених залізобетонних пліт нічого не було, а основна частина будівництва спірного житлового будинку здійснена за час перебування

їх у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Ураховуючи викладене, при новому розгляді справи судам слід належним чином перевірити докази в їх сукупності та взаємозв`язку, а у разі наявності умов для з`ясування, яких необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, у тому числі для встановлення, яка саме частка спірного житлового будинку була побудована з 29 вересня 1995 року до листопада 1996 року, тобто за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, слід у порядку, передбаченому нормами ЦПК України, призначити судово-будівельну експертизу.

Таким чином, судами фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, не перевірено вищевказані доводи ОСОБА_1 , не застосовано вищезазначені норми права. Разом з тим суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений такої процесуальної можливості й не може встановити, чи є значним внесок

ОСОБА_1 у будівництво спірного будинку, яка саме частка будинку побудована сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення

фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 18 листопада

2024 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 10 березня 2025 року у частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 про виділення їй в натурі

1/2 частки житлового будинку та задоволення позову ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець