Справа № 175/9136/24
Провадження № 2/175/1500/24
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

20 травня 2025 року с. Слобожанське

Дніпровський районний суд Дніпропетровської області

у складі: головуючого судді Бойка О.М.

із секретарем Кальченко Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в с. Слобожанське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Комунальне підприємство «Підгородне-сервіс» Підгородненської міської ради та ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Дніпровського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Комунальне підприємство «Підгородне-сервіс» Підгородненської міської ради та ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В позовній заяві просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що ОСОБА_1 з 2004 року зареєстрована та фактично проживає в 2-х кімнатній квартирі АДРЕСА_1 .

Разом зі позивачкою зареєстрована в квартирі та фактично проживає

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка відповідно Розпорядження Голови районної державної адміністрації Дніпровського

району №27/0/291-20 від 23.01.2020 року дитиною - сиротою, опікуном якої призначено - ОСОБА_1 .

Квартирою користується відповідно Договору найму житла

з Комунальним підприємством «Підгородне-сервіс» Підгородненської міської ради.

Договір користування житлом (найму) укладався з 2004 року та продовжується (перекладається) кожен рік і діє по теперішній час.

Відповідно витягу №312 від 22.05.2024 року про зареєстрованих у житловому приміщенні - квартирі АДРЕСА_1 в квартирі АДРЕСА_1 , крім ОСОБА_1 та дитини - сироти, ще зареєстрована

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Однак, ОСОБА_2 не проживає у вказаному житловому приміщенні - квартирі з 2020 року та по теперішній час. Відповідач фактично з 2020 року живе в місті Краків, Республіка Польща, тобто, в квартирі АДРЕСА_1 відповідач з січня 2020 року, більш ніж 4 (чотири) роки не проживає. Вказаний факт підтверджується Актом від 26 травня 2024 року.

Відповідач не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має, станом квартири не цікавиться.

Перешкод в користуванні жилим приміщенням позивачка, відповідачці не чинить, виїхала відповідач із квартири зі своїм майном. Факт реєстрації Відповідача порушує право Позивача на вільне користування майном.

Позивач позбавлена можливості оформити субсидію, вимушена платити додаткові кошти за фактично не проживаючу особу. Відповідач, у зв?язку зі зміною місця роботи в 2020 році не з`являється до місця реєстрації, тому втратила право користуванням житлом за місцем реєстрації.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, про причини своєї неявки суду не повідомила, своїм правом на подачу відзиву не скористалась, була належним чином повідомлена про дату, місце та час судового засідання.

Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Тому зі згоди позивача суд вважає можливим провести заочний розгляд справи у відсутність сторін та ухвалити заочне рішення у справі, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.

В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , 1951 року народження з 2004 року зареєстрована та фактично проживає в 2-х кімнатній квартирі АДРЕСА_1 .

Разом зі позивачкою зареєстрована в квартирі та фактично проживає

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка відповідно Розпорядження Голови районної державної адміністрації Дніпровського

району №27/0/291-20 від 23.01.2020 року дитиною - сиротою, опікуном якої призначено - ОСОБА_1 .

Квартирою користується відповідно Договору найму житла

з Комунальним підприємством «Підгородне-сервіс» Підгородненської міської ради.

Договір користування житлом (найму) укладався з 2004 року та продовжується (перекладається) кожен рік і діє по теперішній час.

Відповідно витягу №312 від 22.05.2024 року про зареєстрованих у житловому приміщенні - квартирі АДРЕСА_1 в квартирі АДРЕСА_1 , крім ОСОБА_1 та дитини - сироти, ще зареєстрована

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Однак, ОСОБА_2 не проживає у вказаному житловому приміщенні - квартирі з 2020 року та по теперішній час. Відповідач фактично з 2020 року живе в місті Краків, Республіка Польща, тобто, в квартирі АДРЕСА_1 відповідач з січня 2020 року, більш ніж 4 (чотири) роки не проживає. Вказаний факт підтверджується Актом від 26 травня 2024 року.

Відповідач не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має, станом квартири не цікавиться.

Перешкод в користуванні жилим приміщенням позивачка, відповідачці не чинить, виїхала відповідач із квартири зі своїм майном. Факт реєстрації Відповідача порушує право Позивача на вільне користування майном.

Позивач позбавлена можливості оформити субсидію, вимушена платити додаткові кошти за фактично не проживаючу особу. Відповідач, у зв?язку зі зміною місця роботи в 2020 році не з`являється до місця реєстрації, тому втратила право користуванням житлом за місцем реєстрації.

В позасудовому порядку вирішити дане питання не виявляється за можливе, а тому позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Приписами статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.

Статтею 263 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, ЦК України та статті 150 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16).

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом із ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, що відповідає правовій позиції, висловленій 16 листопада 2016 року Верховним Судом України у постанові № 6-709цс16.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав позивача.

Ухвалою суду від 28 листопада 2024 року було витребувано у ДПС України інформацію стосовно перетину державного кордону України ОСОБА_2

20 грудня 2024 року до суду надійшла відповідь, що ОСОБА_2 в останнє перетинала кордон України на виїзд 02 травня 2023 року.

Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_2 втратила право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, крім того нею не сплачуються комунальні послуги, вона не несе інших витрат з утримання житлового приміщення, а тому позивач, ОСОБА_1 , як власник житла вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач створює їй перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном.

Наявність зареєстрованих осіб в належному позивачу будинку перешкоджає йому оформити субсидію на оплату житлово-комунальних послуг.

Таким чином, в судовому засіданні судом було встановлено, що між позивачами та відповідачем виникли правовідносини, що регулюються главою 28, 32 Цивільного кодексу України «Право власності на житло» та «Право користування чужим майном».

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з наступного.

Згідно з ч.1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статею 41 Конституцією та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.97р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Також, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.

Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Зі змісту статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник житлового будинку, квартири, згідно зі ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Власник майна, згідно зі ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Виходячи з положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Так, пред`явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту цивільних прав, що в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами.

Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Отже суд вважає, що позивач має право вимагати визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки вона відсутня понад один рік.

Втрата права користування житловим приміщенням є підставою відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням, оскільки зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином за наявності рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, особа підлягає зняттю з реєстрації місця проживання на підставі Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

На підставі викладеного, враховуючи, що відповідач з 2020 року не проживає у вищевказаній квартирі, чим створює перешкоди у володінні та користуванні будинку, суд приходить до висновку, що позов заявлено обґрунтовано та він підлягає задоволенню.

Згідно з п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 386,391,405 ЦК України, ст. ст. 7, 8,12, 81, 141, 142, 258-259, 263, 264, 265, 273, 352, 355 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Комунальне підприємство «Підгородне-сервіс» Підгородненської міської ради та ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити у повному обсязі.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , судові витрати у вигляді сплаченого судового збору 1211,20 грн.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано протягом тридцяти днів до Дніпровського апеляційного суду з дня складання повного судового рішення.

Суддя Бойко О.М.