КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА

Справа № 488/4430/24
Провадження № 2/488/423/25
РІШЕННЯ

Іменем України

29.05.2025 року м. Миколаїв

Суддя Корабельного районного суду м. Миколаєва Чернявська Я.А., розглянувши цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Миколаївська міська рада, про стягнення грошової компенсації у розмірі ринкової вартості збудованого житлового будинку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 в особі представника адвоката Цибульської Олени Василівни звернулася з цивільним позовом в Корабельний районний суд міста Миколаєва до відповідача ОСОБА_2 , третя особа: Миколаївська міська рада, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 1 405 000,00 гривень, що становить (одну другу) частину від ринкової вартості збудованого житлового будинку садибного типу загальною площею 126,9 кв.м., житловою площею 38,2 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці з кадастровим номером :05:060:0030, загальною площею 0,10 га.; визнати за ОСОБА_1 право власності на (одну другу) частину земельної ділянки, з кадастровим номером :05:060:0030, загальною площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору в розмірі 15 140,00 гривень.

Обґрунтовуючи позов тим, що заочним рішенням Корабельного районного суду м.Миколаєва від 06.06.2024 року по справі №488/890/23 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнили частково, а саме: Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в порядку поділу майна право власності по 1/2 (одній другій) частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 80,1 кв. м., житлова площа 40,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта: 01; Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в порядку поділу майна право власності в 1/2 (одній другій) частині, яка належала ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу № 1732, від 18.07.2011 року, житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 49,9 кв. м., житлова площа 32,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта 3556762 по 1/4 частині за кожним; Визнано за ОСОБА_2 після сплати компенсації, в порядку поділу майна подружжя право приватної власності на автомобіль LEXUS CT 200H, 2014 року випуску, державний номер НОМЕР_1 ; Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 1/2 (одну другу частину) ринкової вартості автомобіля LEXUS CT 200H, 2014 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , в сумі 281 170,00; Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору в розмірі 13 420,00 гривень.

В частині визнання права власності за ОСОБА_1 1/2 (однієї другої) частини земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер: :05:060:0030 за адресою: АДРЕСА_1 було відмовлено.

Позивачка в своєму позові зазначає, що на момент подання позовної заяви про поділ майна подружжя по справі № 488/890/23 вона не мала статусу власника 1/2 (однієї другої) частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 80,1 кв. м., житлова площа 40,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта: 01, який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером: :05:060:0030 та не мала відповідний документів, що б підтверджували надання права власності на цю ділянку відповідачу (колишньому чоловіку). Також вказує, що на момент подачі позовної заяви до Корабельного районного суду м. Миколаєва про поділ майна подружжя вона перебувала за кордоном. Позовні вимоги ґрунтувалися на майні зареєстрованому в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 01.02.2023р. №321604596, від 01.02.2023р. №321564882 та витягу про державну реєстрацію прав №31214587 від 07.09.2011р., та відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 01.02.2023р. №321673724, що подавалися разом з позовною заявою.

Згодом, перебуваючи в Україні в липні 2024 року позивач замовила технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 126,9 кв.м., житловою площею 38,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , який був збудований в період перебування позивача та відповідача в шлюбі, а саме в 2017 році. Будинок будувався за спільні кошти позивача та відповідача, тому є спільною сумісною власністю.

Відповідно до характеристик будинку садибного типу з господарськими будівлями на спорудами, які зазначені на стор. 5 Технічного паспорту №11.07.2024/1 від 11.07.2024 року, виготовленого ТОВ «БТІ.ЦЕНТР» при будівництві даного будинку були використані наступні матеріали: бетон, піноблок, металеві стовпи, цегла, черепашник, металочерепиця, дерево, цемент, проведена електрика, водопровід та опалення.

Відповідно до Довідки про надання інформаційно-консультаційних послуг від 29.07.2024 року вартість домоволодіння складає 2 810 000,00 (два мільйони вісімсот десять тисяч грн. 00 коп.) гривень.

Відповідно до листа Державної інспекції архітектури та містобудування України від 07.08.2024 року №4136/04/18-24 в Реєстрі будівельної діяльності за параметрами пошуку: «кадастровий номер :05:060:0030», «адреса - АДРЕСА_1 інформації, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт та документів, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, змін до них, їх скасування чи анулювання не виявлено.

Відповідно до листа Миколаївської міської ради від 16.09.2024 року №15972/02.01-40/22/14/24 станом на 13.09.2024 року, повідомлення на початок виконання будівельних робіт та/або заява на дозвіл на виконання будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1 до управління не надходило.

Технічним паспортом №11.07.2024/1 від 11.07.2024 року засвідчується готовність будинку садибного типу загальною площею 126,9 кв.м., житловою площею 38,2 кв.м. збудованого на земельній ділянці з кадастровим номером :05:060:0030, загальною площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1 до експлуатації. Станом на сьогодні будинок експлуатується і здається відповідачем в оренду третім особам. Тобто не отримання дозвільних документів на готовий об`єкт будівництва та не реєстрація права власності на даний будинок відбувається виключно з вини відповідача.

Що стосується земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,10 га з кадастровим номером: :05:060:0030, то Позивачка зазначила, що житловий будинку під АДРЕСА_1 загальною площею 80,1 кв. м., житлова площа 40,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта: 01 та самочинно збудований житловий будинок садибного типу загальною площею 126,9 кв.м., житловою площею 38,2 кв.м. збудовані на земельній ділянці з кадастровим номером :05:060:0030, загальною площею 0,10 га. Дана земельна ділянка, відповідно до інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 22.03.2024 року сформована, але не зареєстрована в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. По даній земельній ділянці 03.10.2017

року розроблялася технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ФОП ОСОБА_3 , але право власності на земельну ділянку з 2017 року відповідачем не зареєстроване з невідомих позивачу причин.

Позивач, як співвласник 1/2 (однієї другої частини) житлового будинку під АДРЕСА_1 загальною площею 80,1 кв. м., житлова площа 40,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта: 01 без Відповідача, не має змоги оформити право власності на 1/2 (одну другу частину) земельної ділянки на якій знаходиться дана будівля.

Представник позивача адвокат Цибульська Олена Василівна, на свій адвокатський запит №2908-1/2024 від 29.08.2024 року отримала відповідь від Миколаївської міської ради №16018/02.02.01-40/12/3/24 від 16.09.2024 року стосовно земельної ділянки, загальною площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Миколаївської міської ради № 23/16 від 27.07.2017 року відповідачу було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі орієнтовною площею 1000 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Згодом, рішенням Миколаївської міської ради №51/28 від 09.04.2019 року відповідачу

було погоджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на земельну ділянку, з кадастровим номером :05:060:0030, загальною площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Даним рішенням відповідача було зобов`язано одержати документи, які посвідчують право на землю.

Позивач зазначає, що з невідомих причин відповідач умисно з 2019 року і до цього часу земельну ділянку не зареєстрував в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, чим порушує права позивача, як власника 1/2(однієї другої) частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на 1/2(одну другу) частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 за позивачем підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав від 22.07.2024 року №387807148. Станом на подачу позовної заяви земельна ділянка відноситься до комунальної власності.

Відповідно до довідки про надання інформаційно-консультаційних послуг від 02.02.2023 року виданої суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «ЛЕКС СТАТУС» ринкова вартість земельної ділянки, з кадастровим номером :05:060:0030, загальною площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1 становить 329 000,00 (триста двадцять дев`ять тисяч грн. 00 коп).

На підставі зазначеного позивач звернулася до суду.

Ухвалою суду від 15.10.2024 року провадження по зазначеній справі було відкрито та справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження. Одночасно запропоновано відповідачу у 15 денний строк з дня одержання ухвали про відкриття провадження подати на адресу Корабельного районного суду міста Миколаєва відзив на позов. Копію ухвали надіслано сторонам.

Відповідач скористався своїм правом та надав до суду через свого представника - адвоката Бєлову Р.В. відзив на позов, в якому заперечував проти задоволення вимог позивача у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Ухвалою суду від 31.01.2025 року у даній цивільній справі закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду із встановленням загального порядку дослідження доказів у справі.

10.04.2025 року через підсистему Електронний суд від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Цибульської Олени Василівни надійшла заява, в якій остання просила суд поновити процесуальні строки для подання клопотання про приєднання письмових доказів та заяви про зміну предмету позову у даній цивільній справі. До вказаної заяви додала клопотання про приєднання письмових доказів та заяву про зміну предмету позову.

Ухвалою суду від 15.04.2025 року відмовлено в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 адвоката Цибульської Олени Василівни про поновлення процесуальних строків для подання клопотання про приєднання письмових доказів та заяви про зміну предмету позову та залишено без розгляду клопотання та заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Цибульської Олени Василівни про приєднання письмових доказів та про зміну предмету позову.

В судове засідання 15.04.2025 року сторони не з`явились, були повідомлені про час та місце розгляду справи у порядку встановленому ст.ст. 128, 130 ЦПК України.

Представник позивача - адвокат Цибульська О.В., надала до суду заяву про слухання справи за відсутності позивача та представника, просила про задоволення позову.

Представник відповідача - адвокат Бєлова Р.В., надала до суду заяву про слухання справи за відсутності відповідача та представника, просила про відмову у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві.

Представник третьої особи - Козій А.О., надала до суду заяву про розгляд справи без участі представника ММР, просила винести рішення по справі відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали та обставини справи, письмові докази, взявши до уваги заяви сторін по справі прийшов до наступного.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Між позивачем по справі ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб 21.03.2007 року про що зроблено запис №81 Корабельним відділом реєстрації актів громадянського стану Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області.

Від шлюбу мають двох доньок: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (неповнолітня), ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (неповнолітня). На даний час обидві неповнолітні доньки, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 знаходяться на утриманні позивача.

За час шлюбу позивач та відповідач придбали спільно нерухоме майно.

Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 27.07.2023 року. Рішення вступило в законну силу 29.08.2023 року.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 01.02.2023р. №321604596, від 01.02.2023р. №321564882 та витягу про державну реєстрацію прав №31214587 від 07.09.2011р. за Відповідачем закріплено наступне майно: Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 80,1 кв. м., житлова площа 40,4 кв.м., реєстраційний номер 01, право власності зареєстровано 11.07.2014р., на підставі договору купівлі-продажу 2093, виданий 11.07.2014, видавник Горбуров К. Є. приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області; 1/2 (одна друга частина) житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 49,9 кв. м., житлова площа 32,6 кв.м., реєстраційний номер 3556762, право власності зареєстровано 07.09.2011р., на підставі договору купівлі-продажу 1732, виданий 18.07.2011, видавник Козленок С. І. приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області (надалі 1/2 (одна друга будинку).

Заочним рішенням Корабельного районного суду м.Миколаєва від 06.06.2024 року справа №488923, провадження №2/488/272/24 між сторонами було поділено майно подружжя, а саме: визнано об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 80,1 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта: 01; - 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 49,9 кв. м., житловою площею 32,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта: 3556762; - автомобіль марки LEXUS СТ 200Н, 1797 куб.см., 2014 р. в., № куз. НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_1 ; визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя право власності по 1/2 частині за кожним на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 80,1 кв. м., житловою площею 40,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта: 01; визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя право власності в 1/2 частині, яка належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 18.07.2011 реєстровий № 1732, житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 49,9 кв. м., житловою площею 32,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта: 3556762 по 1/4 частині за кожним; визнано за ОСОБА_2 після сплати компенсації, в порядку поділу майна подружжя право приватної власності на автомобіль LEXUS СТ 200Н, 1797 куб.см., 2014 р. в., № куз. НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_1 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 1/2 ринкової вартості автомобіля марки LEXUS СТ 200Н, 1797 куб.см., 2014 р. в., № куз. НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_1 , в сумі 281 170,00 грн.; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 13 420,00 грн.

В іншій частині позовних вимог, а саме: визнання права власності на земельну

ділянку, загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер :05:060:0030, судом було відмовлено, оскільки суд вважав за необхідне відмовити у задоволенні вказаної вимоги через наступне.

Як було встановлено судом під час розгляду даної справи, земельна ділянка з кадастровим номером :05:060:0030, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та має площу 0.1 га перебуває у комунальній власності та надана в користування для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та, відповідно, не належить на праві власності сторонам по справі.

Враховуючи те, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим номером :05:060:0030 перебуває у комунальній власності та не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд позбавлений процесуальної можливості визнати за позивачем право власності на частку вказаної земельної ділянки в порядку поділу майна подружжя.

Щодо вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі 1 405 000,00 гривень, що становить 1/2(одну другу) частину від ринкової вартості збудованого житлового будинку садибного типу загальною площею 126,9 кв.м., житловою площею 38,2 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці з кадастровим номером :05:060:0030, загальною площею 0,10 га, то суд зазначає наступне.

Рішення суду про визнання будівельних матеріалів та обладнання, що були використані в процесі будівництва будинку садибного типу загальною площею 126,9 кв.м., житловою площею 38,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, а також визнання їх об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та визнання за Позивачкою 1/2 частки в будівельних матеріалах та обладнанні, що були використані в процесі будівництва не було.

На теперішній час за позивачем визнано право власності на 1/2 частину на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 80,1 кв. м., житловою площею 40,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта: 01. Право власності на вказане нерухоме майно зареєстроване за позивачем в реєстрі речових прав.

Проте, позивач, будучи співвласником житлового будинку по АДРЕСА_1 загальною площею 80,1 кв. м., житловою площею 40,4 кв.м., вдруге звертається до суду з вимогою про поділ даного майна та стягнення грошової компенсації, стверджуючи про те, що вказане нерухоме майно є самочинно збудованим і що лише в липні 2024 року перебуваючи в Україні замовила технічних паспорт на нього, при цьому позивач надає технічний паспорт, який був виготовлений ТОВ «БТІ.ЦЕНТР» №11.07.2024/1 від 11.07.2024 року, відповідно до якого вказано, що при будівництві будинку були використані наступні матеріали: бетон, піноблок, металеві стовпи, цегла, черепашник, металочерепиця, дерево, цемент, проведена електрика, водопровід та опалення.

Позивач надала до Суду Довідку про вартість вказаних матеріалів, яка становить 2810000,00 грн., що підтверджено Довідкою про надання інформаційно-консультаційних послуг від 29.07.2024 року.

Суд звертає увагу, що будь-яких доказів того, що вказаний та за посиланнями позивача самочинно збудований житловий будинок є спільним майном подружжя стороною позивача не надано.

Позивач не надала до суду доказів того, що садибний будинок побудований в період часу перебування у шлюбі, те що будівництво домоволодіння фактично закінчено, станом на сьогоднішній день, право власності на нього залишається не зареєстрованим. Крім того, не зареєстровано право власності на спірне домоволодіння як на об`єкт незавершеного будівництва, як того вимагає ч.3 ст.331 ЦК України.

Позивачем також не надано до суду доказів, що сторони набули право спільної сумісної власності лише на будівельні матеріали та обладнання, що були використані в процесі будівництва домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Право власності на новостворену рухому річ виникає у особи, яка и виготовила (створила) в той момент, коли в результаті виготовлення чи створення з`являється об`єкт, який може кваліфікуватись як нова річ, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У пункті 15 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК України). У зв`язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові від 16

грудня 2015 року в справі №6-2710цс15, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинку з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18.11.2015 року №6-388цс15, від 27 травня 2015 року №6-159цс15.

Щодо моменту виникнення права власності на новостворене нерухоме майно встановлені особливості, передбачені ч. 2 ст. 331 ЦК, відповідно до якої право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту прийняття, його до експлуатації (прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів регулюється Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. №461).

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (систему органів державної реєстрації прав становлять центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав, та структурні підрозділи територіальних органів Міністерства юстиції України, які забезпечують реалізацію його повноважень та є органами державної реєстрації прав - ст. 6 Закону № 1952-ІУ).

Відповідно до ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно з ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Положення ч. 2 ст. 331 ЦК слід розуміти у системному зв`язку із положенням ст. 182 ЦК щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає ніяких винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна, зважаючи на свою специфіку, після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. З Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-ІУ, речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації.

Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятий до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Таким чином, новостворене нерухоме майно, будівництво якого здійснено в передбаченому законом порядку, набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

До цього об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів як речей матеріального світу, як у зібраному виді (конструкції, окремі елементи об`єкта незавершеного будівництва, чи сам об`єкт у цілому залежно від ступеня готовності), так і у вигляді окремих видів будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Законодавством не передбачено можливості звернення до суду з вимогою про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, який не прийнято у встановленому законом порядку до експлуатації. У такому випадку об`єкт незавершеного будівництва ще не набув статусу нерухомого майна як об`єкта цивільного права. Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 206/1198/20 (провадження № 61-258св22).

Так, позивачем не ставилось перед судом вимоги щодо визнання будівельних матеріалів спільним майном подружжя, при цьому позивач висуває вимоги щодо стягнення грошової компенсації ринкової вартості збудованого житлового будинку.

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

За загальним правилом у разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

В даній конкретній справі вимоги про визнання за сторонами спору права на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або присудження відповідної грошової компенсації не можуть вирішуватися судом, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про перелік таких матеріалів чи обладнання, або вартість спірного майна та саме головне що вказане майно є спільним майном подружжя.

Згідно із частиною третьою статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до ст.36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням або зареєстрованою декларацією про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах, що належать до І-ІІІ категорій складності, підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників); після реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт.

Згідно зі ст. 39 цього Закону прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до І-ІІІ категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Замовником відповідно до змісту даного Закону, може бути власник або землекористувач земельної ділянки.

Таким чином, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації та з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, отже є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю та може бути предметом поділу між подружжям.

Об`єкт незавершеного будівництва за визначенням вищенаведеної частини третьої статті 331 ЦК України за своєю правовою природою є сукупністю будівельних матеріалів, які є майном, що належить забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво).

Поняття ж самочинного будівництва, правові підстави та умови визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно визначені у статті 376 ЦК України, яка унормовує відносини, що виникають у тих випадках, коли вимоги закону та інших правових актів при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України). Проте в окремих випадках стаття 376 ЦК України передбачає можливість визнання судом права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Так, поняття «об`єкт незавершеного будівництва» (частина третя статті 331 ЦК України) та «самочинно збудований об`єкт» (частина перша статті 376 ЦК України) мають різний правовий статус та відмінне законодавче регулювання.

Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18 червня 2007 року № 55, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041, визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.

Згідно з пунктом 2.3 зазначеної Інструкції не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив і Верховний Суд України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, а також Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17, від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц, від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19, від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18, від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19, від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19, від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21.

Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду у висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (див. постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16, від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 та від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19).

Так, позивачем до суду не надано жодного документа, квитанції, банківського чеку, тощо, яким би підтверджувалось придбання сторонами у період перебування в шлюбі за спільні кошти рухомого майна, за яке позивач просить стягнути грошову компенсацію з Відповідача. При цьому відповідачем факт наявності, обсяг і вартість спірного майна не визнається.

Отже, позивачем до суду не надано жодних доказів, якими б підтверджувалось обсяг набутого спільного сумісного майна подружжя, час придбання рухомого майна (будівельних матеріалів та інших речей), джерело їх придбання та набуття, дійсна вартість речей, які нібито було набуто подружжям у період шлюбу, а також факт перебування неподіленого спільного сумісного майна подружжя у власності та користуванні відповідача.

Статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Як неодноразово визначалось у судових рішеннях судів вищих інстанцій вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обов`язку від інших осіб.

Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим

Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до матеріалів доданих до позовної заяви, судом не встановлено наявності порушень прав чи законних інтересів позивача, які виникли з вини відповідача та які б підлягали судовому захисту. Крім того при вирішенні питання про спосіб розподілу майна подружжя суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту його законних прав та інтересів є не можливим, порушує права інших осіб та суперечить закону, та не було доведено позивачем.

Згідно з ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ч. 3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета позову на власний розсуд.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позивачем не доведено правомірність звернення до суду з позовною заявою та не обґрунтовано свої позовні вимоги, а саме: не доведено, наявність неправомірних дій з боку відповідача, що перешкоджають та не дають можливості володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, що є у спільній частковій власності, яке вже було поділено судом та не доведено неможливість виділення такого майна в натурі з дотриманням всіх будівельно-технічних норм встановлених чинним законодавством.

На думку суду доводи позивачки щодо наявного обов`язку відповідача сплатити їй грошову компенсацію за іншу частку майна, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки розмір грошової компенсації належним чином не встановлений.

Крім того, сплата компенсації одного з співвласників іншому, є його правом, а не обов`язком, у зв`язку з чим не знаходиться обґрунтованих та законних підстав для примусового стягнення з відповідача на користь позивачки такої грошової компенсації.

Верховний Суд України неодноразово висловлював свою позицію із зазначеного питання, а саме те, що із змісту норми ст.365 ЦК випливає, що припинення права особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 ч. 1 ст. 365 ЦК, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (ухвала Верховного Суду України від 23 червня 2010 р. у справі N 6-22505св09; постанова від 16 січня 2012 р. у справі N 6-81цс11), а відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України: при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Окрім цього в ч.ч.5,6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено: висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не заявлено позовної вимоги щодо припинення за нею права власності на частку у спільному майні та визнання за відповідачем права власності в цілому на спірний будинок по АДРЕСА_1 . Тому з урахуванням вказаних обставин, не немає й підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі 1 405 000,00 гривень, що становить 1/2 (одну другу) частину від ринкової вартості збудованого житлового будинку садибного типу загальною площею 126,9 кв.м., житловою площею 38,2 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки присудження такої компенсації можливе виключно як наслідок припинення права на вказану

частку у спільному майні на підставі статті 365 ЦК України.

Разом із тим у даній справі вимоги про визнання за сторонами спору права на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку не заявлялись та судом не може вирішуватися, оскільки в матеріалах справи відсутні дані про перелік таких матеріалів чи обладнання.

Що стосується поділу земельної ділянки, то як було встановлено судом під час розгляду даної справи №488/890/23, земельна ділянка з кадастровим номером :05:060:0030, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та має площу 0.1 га перебуває у комунальній власності та надана в користування для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та, відповідно, не належить на праві власності сторонам по справі. Враховуючи те, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим номером :05:060:0030 перебуває у комунальній власності та не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому суд позбавлений процесуальної можливості визнати за позивачем право власності на частку вказаної земельної ділянки в порядку поділу майна подружжя.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 06.06.2024 року у справі №488/890/23 набрало законної сили та оскаржено позивачем не було.

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України»(Khristov v. Ukraine)№24465/04 одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа «Брумареску проти Румунії», п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Так, при вирішенні цивільної справи за № 488/890/23, судом вже була надана оцінка обставинам, на які позивач ОСОБА_1 в тому числі посилається при розгляді даної справи.

Зокрема судом у справі № 488/890/23 було встановлено все спільне майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Проте, позивачем вимог та пояснень про те, що на території житлового будинку по АДРЕСА_1 є будь-яке самочинно збудоване майно як на об`єкт незавершеного будівництва, як того вимагає ч.3 ст.331 ЦК України в редакціях, чинних до та після 7 березня 2018 року не було.

Також позивачу було відмовлено у визнанні права спільної сумісної власності та визнання за нею права власності на 1/2 частку в спірній земельній ділянці.

Таким чином, з урахуванням положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, відповідно до яких обставини встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, та принципу res judicata суд позбавлений можливості повторного розгляду питань, які вже були предметом розгляду судом та по яких постановлено судові рішення, що набрали законної сили.

Також суд зазначає, що предметом розгляду справи № 488/890/23 було і визнання за позивачем права власності на частину земельної ділянки з кадастровим номером :05:060:0030, однак в його задоволенні було відмовлено.

З огляду на вищевикладене, враховуючи встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, обставини, та те, що у рамках даної цивільної справи нових фактів встановлено не було, суд зазначає, що позивачем безпідставно заявлено вимогу про визнання за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :05:060:0030.

На підставі викладеного, а також з урахуванням вимог чинного законодавства, підсумовуючи у сукупності зазначене, суд вважає, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі судові витрати у справі суд залишає за позивачем.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до Постанови КЦС ВС від 30.09.2022 року за № 761/38266/14, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть, у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулося у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явилися всі учасники такої справи.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 258-259, 264-265, 268, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Миколаївська міська рада, про стягнення грошової компенсації у розмірі ринкової вартості збудованого житлового будинку - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне найменування сторін у справі:

Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 )

Відповідач - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 )

Третя особа - Миколаївська міська рада (, адреса: м. Миколаїв, вул. Адміральська, буд. 20)

Суддя Я.А. Чернявська