ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року

м. Київ

справа № 305/1541/23

провадження № 61-16552 св 24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Клубань Марина Володимирівна,

відповідач - акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Клубань Марії Володимирівни, на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області

від 12 серпня 2024 року у складі судді Попової О. М. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року у складі колегії суддів:

Мацунича М. В., Джуги С. Д., Кожух О. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою

до акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця»)

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що з 2016 року вона перебувала у трудових правовідносинах

з АТ «Укрзалізниця», зокрема на посаді старшого ревізора департаменту контролю та аудиту.

24 лютого 2022 року вступив у силу Указ Президента України № 64/2022

«Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено правовий режим воєнного стану.

У червні 2023 року вона дізналася, що наказом АТ «Укрзалізниця» від 01 квітня

2022 року № 389/ос із нею призупинено дію трудового договору з 01 квітня

2022 року.

Вказувала, що роботодавець не повідомляв її про призупинення трудового договору, не надав їй належним чином засвідчену копію документу, підтверджуючого інформацію про призупинення або припинення трудових правовідносин.

Її представник звертався до роботодавця з відповідними адвокатськими запитами, проте вказані підтверджуючі документи їй не надано.

01 квітня 2022 року АТ «Укрзалізниця» видано наказ № 389/оc, яким: припинено

з 01 квітня 2022 року простій працівникам, введений наказом від 24 лютого

2022 року № Ц-42/6, які зазначені у Додатку І до цього наказу; з 01 квітня 2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні призупинено дію трудових договорів з працівниками, які зазначені у Додатку І до цього наказу.

На підставі вказаного наказу було призупинено дію її трудового договору.

У цьому наказі вказано, що призупинення дії трудових договорів не тягне за собою припинення трудових відносин, а відшкодування заробітної плати, гарантійних

та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України, у порядку та строки, передбачені чинним законодавством України.

У цьому наказі роботодавець послався на неможливість надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності,

що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності товариства, запровадження в Україні воєнного стану, а також на статтю 13 Закону України

«Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»

Позивач указувала, що вона могла і бажала виконувати свою роботу,

а роботодавець мав можливість надати їй роботу, правові підстави

для призупинення дії її трудового договору були відсутні. Наказ роботодавця

про призупинення дії трудового договору не відповідав вимогам Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у ньому відсутні

всі дані працівника та відповідні погодження.

Крім того, роботодавець зобов`язаний сплатити їй заробітну плату з дня призупинення дії трудового договору до його поновлення. На підтвердження його розміру, який нею уточнювався, надано відповідні розрахунки.

З урахуванням наведеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд визнати незаконним і скасувати вищевказаний наказ роботодавця від 01 квітня 2022 року № 389/оc, поновити дію її трудового договору та стягнути з роботодавця на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 12 серпня

2024 року, з урахуванням ухвали цього самого суду від 12 серпня 2024 року

про виправлення описки, у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у роботодавця були наявні підстави для призупинення дії трудового договору з позивачкою, зокрема, викликані збройною агресією росії проти України. Визначення переліку працівників, з якими призупиняються дії трудових договорів, належить до дискреційних повноважень роботодавця.

Суд першої інстанції зазначив про те, що призупинення дії трудового договору

не означає припинення трудових відносин.

Районний суд урахував норми Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 12 серпня 2024 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками районного суду по суті вирішення спору, так як роботодавець, призупиняючи дію трудового договору з позивачкою,

зокрема у зв`язку з військовою агресією росії проти України, діяв у межах наданих йому законодавчих повноважень. Дискримінаційні дії відносно позивачки з боку роботодавця не вчинялися.

Крім того, суд апеляційної інстанції вказав, що АТ «Укрзалізниця» ліквідувала департамент внутрішнього аудиту та контролю, в якому працювала позивачка,

у зв`язку з тим, що під час дії воєнного стану робота департаменту не є критично необхідною, без якої товариство не зможе продовжувати своє функціонування. Роботодавець двічі надсилав позивачці пропозиції можливого переведення на іншу посаду, однак вони були проігноровані, що, в подальшому, призвело до припинення з нею трудових відносин з 08 листопада 2023 року відповідно до наказу (розпорядження) від 06 листопада 2023 року № 2064/ос на підставі пункту 1

частини першої статті 40 КЗпП України.

У матеріалах справи відсутні звернення ОСОБА_1 до роботодавця

з пропозицією надати їй іншу роботу, чи продовження трудових відносин. Позивачка сама вказувала про те, що не може здійснювати свою роботу через постійні бойові дії.

Суд апеляційної інстанції застосував відповідні норми Конституції України,

КЗпП України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану»,

Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»,

Закону України «Про функціонування єдиної транспортної системи України

в особливий період», урахував судову практику Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до Верховного Суду

У грудні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Клубань М. В., звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на судові рішення судів попередніх інстанцій, в змісті якої просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду; судами належним чином не досліджено зібрані

у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 03 січня 2025 року відкрито касаційне провадження

у справі, після усунення недоліків касаційної скарги, вказаних в ухвалі від 16 грудня 2024 року. Витребувано справу з суду першої інстанції. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу, надано строк для його подання.

У січні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2025 року клопотання АТ «Укрзалізниця»про зупинення касаційного провадження задоволено. Зупинено касаційне провадження у вказаній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи

№ 758/4178/22 (провадження № 61-6935сво24).

Ухвалою Верховного Суду від 28 травня 2025 року поновлено касаційне провадження у справі, так як усунуто обставини, що викликали зупинення провадження.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Клубань М. В., мотивована тим, що суди зробили помилкові висновки по суті вирішення спору, неправильно застосували норми матеріального права й порушили норми процесуального права, не надали оцінку доводам сторін та наданим ним доказам, не врахували судову практику Верховного Суду у даній категорії справ.

Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» роботодавцю надано право тимчасово призупинити дію трудового договору

з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою. Однак, таке право не є абсолютним.

Для застосування такого заходу роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його

до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Відповідач призупинив дію трудового договору не з усіма працівниками, а вибірково з окремими працівниками, у тому числі з позивачкою. З переважною більшістю працівників АТ «Укрзалізниця» дію трудових договорів не було призупинено. Роботодавець не довів, що позивачка не могла виконувати свої трудові обов`язки, суди вказані обставини не встановлювали, не досліджували питання припинення роботи департаменту, де працювала позивачка. Місце роботи позивачки

не зруйновано, відповідач продовжує функціонувати за відповідною адресою.

Сама собою обставина зменшення замовлень послуг відповідача після введення воєнного стану на території України не свідчить про неможливість роботодавця забезпечити позивачку, з урахуванням її посади, роботою.

При цьому не досліджувалося питання можливості здійснення роботи дистанційно.

Суди не послалися на релевантну практику Верховного Суду, що є обов`язковим (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу

від АТ «Укрзалізниця», в якому викладено аргументи щодо необґрунтованості касаційної скарги. Вказується, що оскаржувані судові рішення є законними

та обґрунтованими.

Судова практика, на яку посилається позивачка, не є релевантною до спірних правовідносин. Роботодавець правомірно призупинив дії трудового договору

з позивачкою. При цьому позивачка звільнена з роботи на підставі наказу роботодавця від 08 листопада 2023 року у зв`язку зі скороченням штату (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України), відповідний спір про законність

її звільнення вирішується в судовому порядку (справа № 639/615/24).

У травні 2025 року від ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення у справі, які по суті, є доповненням доводів касаційної скарги, а від АТ «Укрзалізниця» у відповідь також надійшли додаткові пояснення у справі, які по суті є доповненням відзиву на касаційну скаргу. Указані пояснення подані поза межами строку, протягом якого можна було подати вказані документи, причини пропуску цього строку не зазначено, тому їх належить залишити без розгляду (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц, провадження № 14-680цс19 (пункти 51-52); від 02 листопада 2021 року у справі № 917/1338/18, провадження № 12-86гс20 (пункти 25-33).

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 було прийнято на роботу в АТ «Укрзалізниця» в департамент контролю та аудиту на посаду старшого ревізора (наказ від 30 листопада 2016 року

№ 2215/ос).

Відповідно до наказу АТ «Укрзалізниця» від 30 серпня 2017 року № 2146/ос

ОСОБА_1 працює на посаді старшого ревізора відділу з контролю за фінансово-господарською діяльністю управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» департаменту внутрішнього аудиту

та контролю АТ «Укрзалізниця».

Актом простою від 24 лютого 2022 року засвідчено, що у зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану з 24 лютого 2024 року зупинена робота структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі завдання.

Згідно з наказом АТ «Укрзалізниця» від 24 лютого 2022 року № Ц-42/6-В встановлено режим простою з 24 лютого 2022 року для працівників апарату управління відповідно до Додатку 1.

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 01 квітня 2022 року № 389/оcприпинено простій,

з частиною працівників було призупинено трудові відносини до завершення дії воєнного стану, зокрема зі старшим ревізором департаменту внутрішнього аудиту та контролю ОСОБА_1 . Підстава: військова агресія російської федерації проти України, запровадженням режиму воєнного стану, стаття 13 Закону України

«Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Призупинення дії трудового договору застосовувалося до всіх працівників департаменту внутрішнього аудиту та контролю.

ОСОБА_1 взята на облік як внутрішньо переміщена особа, її фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 (довідка від 26 квітня 2022 року № 2113-).

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 24 березня 2022 року № Ц-42/12-В внесено зміни

до Додатку 1 наказу від 24 лютого 2022 року № Ц-42/6-В «Про затвердження режиму простою», викладено його у новій редакції. У Додатку 1 зазначено, що старшому ревізору ОСОБА_1 встановлено режим простою з 24 лютого 2022 року

до 28 лютого 2022 року та з 01 березня 2022 року до 31 березня 2022 року.

Листом від 21 серпня 2023 року ОСОБА_1 надсилалося попередження,

що на підставі рішень наглядової ради від 23 лютого 2023 року та від 29 червня

2023 року, у зв`язку зі змінами у штатному розписі департамент внутрішнього аудиту та контролю ліквідовано, а посада, яку вона обіймала, підпадала під скорочення,

у зв`язку з чим їй запропоновано перелік інших можливих робіт.

26 вересня 2023 року та 17 жовтня 2023 року ОСОБА_1 надсилалися пропозиції з можливістю вибрати іншу роботу в АТ «Укрзалізниця» у зв`язку з ліквідацією департаменту та скороченням.

Наказом від 06 листопада 2023 року № 2064/ос ОСОБА_1 звільнено з посади старшого ревізора з 08 листопада 2023 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Указаний наказ про звільнення ОСОБА_1 оскаржила в судовому порядку (справа № 639/615/24).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 до АТ «Укразалізниця» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) від 06 листопада 2023 року

№ 2064/ос про звільнення ОСОБА_1 з 08 листопада 2023 року на підставі

пунтку 1 частни першої статті 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого ревізора відділу з контролю за фінансово-господарською діяльністю управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця»

з 09 листопада 2023 року або на рівнозначній посаді у разі скорочення вказаної посади. Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 листопада 2023 року по день винесення рішення (20 серпня 2024 року) у розмірі 212 204,88 грн, без урахування податків

та обов`язкових зборів. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1

на посаді старшого ревізора відділу з контролю за фінансово-господарською діяльністю управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» департаменту внутрішнього аудиту та контролю

АТ «Укрзалізниця» з 09 листопада 2023 року або на рівнозначній посаді у разі скорочення вказаної посади та в частині стягнення з Ат «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за один місяць.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 11 жовтня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «Укрзалізниця» на вказане рішення районного суду. Зазначена справа знаходиться на розгляді в суді апеляційної інстанції.

Із Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що постановою Харківського апеляційного суду від 13 травня 2025 року апеляційну скаргу

АТ «Укрзалізниця» задоволено. Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова

від 20 серпня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Укразалізниця» про визнання незаконним

та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій

статті 389 ЦПК України.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Клубань М. В., підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414

цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права

із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних

або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні

та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася

до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно

до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода

на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує

при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 звернулася до суду

з позовом до АТ «Укрзалізниця» про визнання протиправним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору, поновлення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо призупинення дії трудового договору

Верховний Суд ураховує, що підставами для призупинення дії трудового договору

з позивачкою стали військова агресія російської федерації проти України, запровадження режиму воєнного стану, стаття 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (стаття 43

Конституції України).

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини

і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє до цього часу. Згідно з пунктом 3

цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права

і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні

або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних

для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України,

її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 24 березня 2022 року.

Указаний Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом (частини друга, третя статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»

Призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору

не тягне за собою припинення трудових відносин (частина перша статті 13

Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»

у редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного наказу роботодавця).

Згідно з частиною третьою статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» відшкодування заробітної плати, гарантійних

та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника

або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати

(див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2024 року у справі № 638/14165/21 (провадження

№ 61-13363сво23)).

У справі, яка переглядається Верховним Судом, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, відмовив у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , виходячи з того, що у роботодавця були наявні підстави для призупинення дії трудового договору з позивачкою, зокрема, викликані збройною агресією росії проти України. Суди вказали, що визначення переліку працівників,

з якими призупиняються дії трудових договорів, належить до дискреційних повноважень роботодавця.

Верховний Суд не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, вони не узгоджуються з наведеними нормами права та правовими висновками

Верховного Суду у даній категорії справ.

У постанові Об`єднаної палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи від 05 травня 2025 року у справі № 758/4178/22 (провадження

№ 61-6935сво24), до вирішення якої зупинялося провадження у справі,

яка переглядається, вказано, що сам по собі факт військової агресії проти України не є безумовною підставою для призупинення роботодавцем дії трудового договору.

Формулювання положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), що дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку

з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання

та виконання роботи, й використання сполучника «та» дозволяє зробити висновок, що саме настання цих двох обставин одночасно дозволяє використовувати призупинення трудового договору з працівником як тимчасову виключну подію.

Частина перша вказаної норми права у чинній редакції визначає, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи

за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України,

що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.

Обов`язковість одночасного настання обставин неможливості роботодавця надати роботу і неможливості виконувати роботу працівником для застосування положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на час винесення оскаржуваного наказу) є визначальною, оскільки можливість продовження виконання умов трудового договору

хоча б однією із сторін та пов`язані з такою можливістю правові наслідки для іншої сторони - не породжують правові наслідки у зв`язку із призупиненням дії трудового договору, й в кінцевому результаті нівелюють необхідність/можливість застосування цієї норми закону.

Верховний Суд ураховує, що стаття 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», як спеціальна норма, надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником за наявності вищевказаних обставин.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку,

якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій

або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин

є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його

до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Подібні висновки неодноразово висловлено у постановах Верховного Суду, зокрема: від 21 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження

№ 61-292св23), від 28 лютого 2024 року у справі № 465/3919/22 (провадження

№ 61-17848св23, від 20 вересня 2024 року у справі № 444/2538/23 (провадження

№ 61-7113св24).

У постанові Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 465/4855/23 (провадження № 61-6755св24), де вирішувався подібний спір між працівником

та роботодавцем - АТ «Укрзалізниця», зазначено, що на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору і на час розгляду справи

АТ «Укрзалізниця» здійснювало свій основний вид діяльності та надавало послуги, як національний перевізник вантажів та пасажирів. Дію трудових договорів відповідач призупинив вибірково з окремими працівниками, у тому числі

з позивачем, але не з усіма працівниками. Із переважною більшістю колективу

АТ «Укрзалізниця» дію трудових договорів не було призупинено.

Сама по собі обставина зменшення замовлень послуг відповідача після введення воєнного стану на території України не свідчить про неможливість роботодавця забезпечити позивача роботою.

У вищевказаній справі Верховний Суд указав, що оскільки відповідач не довів

і у справі не встановлено обставин абсолютної неможливості надання відповідачем позивачу роботи у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, а позивачу - її виконувати, тому суди, встановивши фактичні обставини

у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про те,

що призупинення дії трудового договору з позивачем є незаконним.

Верховний Суд у своїх постановах: від 15 вересня 2023 року у справі № 161/7449/22 (провадження № 61-735св23), від 31 січня 2024 року у справі № 161/8196/22 (провадження № 61-6897св23), від 28 лютого 2024 року у справі № 465/3919/22 (провадження № 61-17848св23), від 14 лютого 2024 року у справі № 464/2944/23 (провадження № 61-13092св23), неодноразово висловлював свою позицію щодо обов`язку суду з`ясовувати, а відповідача - довести, неможливість надання

та виконання такої роботи.

Указана судова практика є незмінною.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, відповідачем не доведено

та з матеріалів справи не вбачається абсолютної неможливості виконання позивачем роботи з огляду на те, що АТ «Укрзалізниця» на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору і на час розгляду справи

здійснювало свій основний вид діяльності та надавало послуги, як національний перевізник вантажів та пасажирів. Дію трудових договорів відповідач призупинив вибірково з окремими працівниками, у тому числі з позивачем, але не з усіма працівниками. Із переважною більшістю колективу АТ «Укрзалізниця» дію трудових договорів не було призупинено.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , виходили виключно з того, що підстави для призупинення дії трудового договору викликані збройною агресією росії проти України.

Разом із цим, АТ «Укрзалізниця» не припиняло своєї господарської діяльності після запровадження воєнного стану й судами не встановлено, що на час видання оспорюваного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника -виконувати її.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові

від 06 листопада 2024 року у справі № 359/6714/23, провадження № 61-8920св24.

Таким чином, у спірних правовідносинах наявні підстави для визнання незаконним та скасування оскаржуваного наказу роботодавця у частині призупинення дії трудового договору з позивачкою.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (призупинення дії трудового договору)

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У КЗпП України відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, оскільки це не є ні простоєм, ні звільненням працівника.

Разом із тим, з урахуванням положень статті 43 Конституції України, найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є застосування частин першої, другої

статті 235 КЗпП України.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення

про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш

як за один рік.

Середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом

є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який

був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію

з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Відновлення порушеного права працівника на працю повинно здійснюватися

не тільки визнанням наказу про призупинення дії трудового договору з працівником незаконним й поновленням дії трудового договору, а так само виплатою роботодавцем працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, застосовуючи норми статті 235 КЗпП України.

У постанові Об`єднаної палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи від 05 травня 2025 року у справі № 758/4178/22 (провадження

№ 61-6935сво24), до вирішення якої зупинялося провадження у справі,

яка переглядається, зроблено висновок про те, що відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору в повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України, у випадку обґрунтованості призупинення

дії трудового договору. Якщо ж незаконні дії роботодавця (незаконне призупинення дії трудового договору) позбавили працівника можливості працювати,

то на роботодавця покладається обов`язок відшкодувати працівнику середню заробітну плату за час його перебування у вимушеному прогулі.

У вказаній постанові вказано, що у КЗпП України відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, оскільки це не є ні простоєм, ні звільненням працівника. Разом із тим, з урахуванням положень статті 43 Конституції України, найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є застосування частин першої, другої статті 235 КЗпП України

У справі, яка переглядається Верховним Судом, саме незаконні дії відповідача позбавили позивачку можливості працювати, а тому обов`язок відшкодувати

їй середню заробітну плату за час її перебування у вимушеному прогулі покладається на роботодавця, а не на державу-агресора (частина четверта статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»),

як зазначено у відзиві на касаційну скаргу, так як відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору в повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України, лише у випадку обґрунтованості призупинення

дії трудового договору.

Cудами встановлено, що згідно з наказом АТ «Укрзалізниця» від 24 лютого

2022 року № Ц-42/6-В установлено режим простою з 24 лютого 2022 року для працівників апарату управління відповідно до Додатку 1.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив і надав докази того,

що ОСОБА_1 було встановлено режим простою з 24 лютого 2022 року

до 28 лютого 2022 року та з 01 березня 2022 року до 31 березня 2022 року

(а. с. 50-63, 109-110, 111-112, т. 1).

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 01 квітня 2022 року № 389/оcприпинено простій,

з частиною працівників, у тому числі з позивачкою, призупинено трудові відносини до завершення дії воєнного стану, зокрема зі старшим ревізором департаменту внутрішнього аудиту та контролю ОСОБА_1 .

Обчислюючи середній заробіток за час перебування у вимушеному прогулі

ОСОБА_1 виходила з розрахунку заробітної плати за грудень 2021 року

та січень 2022 року, за два останні місяці, коли вона отримувала 100 % заробітну плату.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України

від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю,

в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього-п`ятого пункту 4 цього Порядку,

а саме з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Установлено, що дію трудового договору з позивачкою було призупинено

з 01 квітня 2022 року.

Тобто, розрахунковим періодом є лютий та березень 2022 року. У цей час

ОСОБА_1 перебувала у простої.

Матеріали справи не містять доказів про те, що працівник у період простою була залучена до роботи.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 перебувала у простої, матеріали справи

не містять даних про середній заробіток позивача за два місяці, що передують події, тому при визначенні розміру середньої заробітної плати, за обставин цієї справи, необхідно виходити із встановленого їй посадового окладу, що узгоджується

із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 27 березня 2024 року у справах: № 753/12518/22 та № 507/1435/22.

Відповідно до розрахункових листів за грудень 2021 року та січень 2022 року розмір посадового окладу позивача складав 13 661,00 грн (а. с. 22, 23, т. 1).

Отже, середньоденна заробітна плата позивача складала 719,00 грн

(13 661,00 грн : 19 робочих днів в місяці).

Встановлено, що наказом від 06 листопада 2023 року № 2064/ос ОСОБА_1 звільнено з посади старшого ревізора з 08 листопада 2023 року на підставі

пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Указаний наказ про звільнення ОСОБА_1 оскаржила в судовому порядку (справа № 639/615/24).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 до АТ «Укразалізниця» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати задоволено. Із Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що постановою Харківського апеляційного суду від 13 травня 2025 року апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» задоволено. Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 серпня

2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Укразалізниця» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати відмовлено.

Вимушений прогул у зв`язку з незаконним призупиненням трудового договору позивачки тривав з 01 квітня 2022 року (день призупинення дії договору)

до 08 листопада 2023 року (день звільнення працівника), тобто 419 робочих днів.

Отже, середній заробіток за час призупинення дії трудового договору, який підлягає стягненню з АТ «Укрзалізниця» на користь позивачки, повинен становити

301 261,00 грн (419 робочих днів *719,00 грн).

У постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2024 року справа № 757/27799/21-ц (провадження № 61-11515св24) викладено правовий висновок про те, що податки

і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення

та вираховуються при виплаті працівнику. Отже, присуджена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів при її виплаті.

З огляду на зазначене із присудженої позивачу сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід утримати установлені законодавством України податки

і збори.

Подібний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові

від 06 листопада 2024 року у справі № 359/6714/23, провадження № 61-8920св24.

Щодо поновлення дії трудового договору

З урахуванням фактичних обставин справи, а також того, що позивачка

в подальшому була звільнена з роботи і наказ про звільнення оскаржується

в судовому порядку, тобто з цього приводу між сторонами у справі існує інший судовий спір, відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги

ОСОБА_1 про поновлення дії її трудового договору.

Висновки, зроблені Верховним Судом

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення

у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права

або порушенням норм процесуального права.

Судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Позовні вимоги у частині визнання незаконним і скасування наказу роботодавця про призупинення дії укладеного

з нею трудового договору є обґрунтованими, однак, з урахуванням фактичних обставин справи, відсутні підстави для поновлення дії її трудового договору.

Крім того, позивачка звільнена від сплати судового збору в частині вимоги

про стягнення середнього заробітку за час призупинення дії трудового договору.

Отже, розподіл судових витрат необхідно здійснити з урахуванням наведеного, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, за які було сплачено судовий збір при звернення до суду.

За подання позову, зокрема у частині позовної вимоги про визнання незаконним

і скасування наказу роботодавця про призупинення дії трудового договору,

ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 1 073,60 грн (а. с. 210, т. 1).

За подання касаційної скарги позивачка сплатила судовий збір

у розмірі 3 435,20 грн (дві вимоги немайнового характеру).

Тому з АТ «Укрзалізниця» на користь позивачки підлягають стягненню понесені нею судові витрати на сплату судового збору, а саме: за подання позовної заяви -1 073,60 грн, та за подання касаційної скарги (у частині позовної вимоги

про визнання незаконним і скасування наказу роботодавця про призупинення дії трудового договору) - 1 717,60 грн, а всього - 2 791,20 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Клубань Марії Володимирівни, задовольнити частково.

Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 12 серпня 2024 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення

дії трудового договору, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ акціонерного товариства «Українська залізниця» від 01 квітня 2022 року № 389/оc у частині призупинення з 01 квітня

2022 року дії трудового договору з ОСОБА_1 .

Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу

у розмірі 301 261 (триста одну тисячу двісті шістдесят одну) грн 00 коп

з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

В іншій частині позову ОСОБА_1 (поновлення дії трудового договору) відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 понесені в суді першої інстанції та суді касаційної інстанції витрати на сплату судового збору в загальному розмірі 2 791 (дві тисячі сімсот дев`яносто одну) грн 20 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,

є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець