справа № 759/995/24
провадження № 22-ц/824/7274/2025
головуючий у суді І інстанції Єросова І.Ю.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, у якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тригуб Є.О. 18 березня 2019 року за реєстровим №1691, у розмірі 90 000 доларів США, що еквівалентно 3 537 000 грн, 3% річних у розмірі 258 152,55 грн та пеню у розмірі 3 995 409 грн.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2024 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 90 000 доларів США, що еквівалентно 3 537 000 грн, пені у розмірі 1 342 659 грн, 3% річних у розмірі 258 152,55 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 9 977,26 грн.

Не погоджуючись із указаним рішенням представник ОСОБА_1 - адвокат Чернецька Г.М. звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суддя Єросова І.Ю. окрім даної справи розглядала ще п`ять справ, де позивачем/відповідачем чи заявником є ОСОБА_2 : 759/12055/22; 759/7469/24; 759/7635/22;759/21700/23; 759/10804/22.Про даний факт відповідачем було заявлено в судовому засіданні 28 жовтня 2024 року, однак суддя Єросова І.Ю. на це не звернула увагу.

Вказує, що оскільки договір позики, який був укладений 18 березня 2019 року між громадянином російської федерації ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на суму 3 631488 грн та договором іпотеки, що був укладений 18 березня 2019 року між громадянином російської федерації ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , яким було забезпечено виконання зобов`язань за договором позики, позивач мав би залучити у якості третьої особи ОСОБА_4 , оскільки предмет іпотеки перебував у її власності, однак суд на це увагу не звернув і розглянув дану справу з порушенням прав ОСОБА_4 .

Звертає увагу, представник позивача у заяві про зменшення розміру позовних вимог від 19 березня 2024 року зазначив, що станом на 9 січня 2024 року відповідач повернув позивачу 44 000 дол. США. При цьому нежитлове приміщення загальною площею 188,1 кв. м, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 , що перебувало у іпотеці у ОСОБА_2 , було переоформлене на ОСОБА_2 в рахунок боргу. Вказує, що ОСОБА_2 звернув стягнення на предмет іпотеки 3 лютого 2023 року, оцінивши нежитлове приміщення загальною площею 188, 1 кв. м у 2 194 341 грн, що складало за курсом 36,5286 грн за 1 дол. США 60 071,86 дол. США, що є явно значно заниженою вартістю вищезазначеного приміщення.

Звертає увагу, що на той час середня оцінка 1 кв. м нежитлового приміщення в с. Крюківщина, в якому проведено ремонтні роботи і яке повністю оснащене для роботи офісу, складала близько 1 500 дол. США, що в перерахунку на площу приміщення складає 282 150 дол. США. Про факт незаконного звернення стягнення на предмет іпотеки та фальсифікований звіт про оцінку майна свідчить відповідь оцінювача ОСОБА_5 на адвокатський запит, що на звіті про оцінку майна від 20 грудня 2022 року стоїть не її підпис. Вказані документи були приєднані до матеріалів справи, однак, судом даний факт було проігноровано та не взято до уваги, що свідчить про однобокий розгляд судової справи.

Наголошує, що відповідач, отримавши матеріали позову, та побачивши, що позивач звернув стягнення на предмет іпотеки, а ОСОБА_4 продовжує безперешкодно використовувати нежитлове приміщення та сплачує за нього послуги з охорони, комунальні послуги, подав зустрічний позов щодо скасування державної реєстрації на нежитлове приміщення загальною площею 188,1 кв. м, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 , оскільки врахування вартості даного приміщення, що було отримане ОСОБА_2 за договором іпотеки, було за явно заниженою вартістю, і, отже залишок боргу за основним зобов`язанням мав би бути значно меншим, однак судом без зазначення мотивів у оскаржуваному судовому рішенні, у прийнятті зустрічної позовної заяви буловідмовлено.

Вказує, що з огляду на ці обставини, представником відповідача було подано до Києво-Святошинського районного суду Київської області позовну заяву про скасування державної реєстрації на предмет іпотеки - нежитлове приміщення загальною площею 188,1 кв. м, що розташоване за адресою АДРЕСА_2 , приміщення 136 і по даній позовній заяві було відкрите провадження №369/7289/24. Після чого, представником відповідача до Святошинського районного суду міста Києва було подано заяву про зупинення провадження у справі, оскільки саме від розгляду позову у Києво-Святошинському районному суді Київської області мала би бути визначена остаточна сума боргу за договором позики. Однак, суд у оскаржуваному рішенні, без будь яких мотивів відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у даній справі.

Зазначає, що судом було зменшено розмір пені, при цьому сам розрахунок пені судом здійснено суб`єктивно, виходячи з розміру суми основного боргу за мінусом вартості нежитлового приміщення (оцінка вартості якого є заниженою). Отже, визначаючи розмір пені у сумі 90 000 дол. США (на рівні суми основного боргу) суд необґрунтовано визначив завідомо значну суму пені, не врахувавши, що з 20 березня 2020 року в України було запроваджено карантинні обмеження, а з 24 лютого 2022 року було введено воєнний стан у зв`язку із повномасштабною збройною агресією російської федерації і в таких складних економічних умовах сплачувати надмірно велику суму пені є неможливо. Крім того, сам позивач, який отримав громадянство України під час повномасштабного вторгнення замість того, щоб захищати свою нову країну громадянства, виїхав за її межі і до цього часу перебуває за кордоном.

18 березня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Столяр О.І., в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що у зв`язку із відсутністю прийняття суддею Святошинського районного суду м. Києва Єросовою І. Ю. позитивних рішень на користь позивача, що свідчить про об`єктивність та неупередженість судді, у сторін по даній справі були відсутні підстави для заявлення відводу відповідно до ст. 36 ЦПК України, відвід усно чи письмово ні відповідачем ні представником відповідача не заявлявся ні в процесі підготовчого засідання ні в процесі розгляду справи по суті та прийняття рішення 28 жовтня 2024 року, з огляду на що прийняте суддею рішення є об`єктивним та неупередженим.

Зазначає, що іпотекодавець ОСОБА_4 є рідною дочкою позичальника (боржника) ОСОБА_1 , при цьому представник відповідача Чернецька Г. є представником інтересів як ОСОБА_1 , так і його дочки ОСОБА_4 , що підтверджується копіями ордерів на їх представництво, поданими по справі про скасування рішення про проведення реєстрації права власності (звернення стягнення на предмет іпотеки), однак представник відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_4 - Чернецька не заявляла в суді жодного клопотання про необхідність залучення ОСОБА_4 в якості третьої особи по справі.

Також вказує, що твердження апелянта про незалучення ОСОБА_4 є безпідставні та необґрунтовані, оскільки предметом спору по даній справі № 759/995/24 є стягнення коштів виключно з позичальника (боржника) ОСОБА_1 зі зменшенням суми стягнення внаслідок саме того факту, що частина коштів вже зарахована позикодавцем ОСОБА_2 внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки, який належав Іпотекодавцю ОСОБА_4 , що чітко передбачено вимогами абзацу 7 пункту 4.1 Договору іпотеки.

Вважає, що посилання відповідача про порушення ОСОБА_2 порядку повідомлення іпотекодавця ОСОБА_4 про звернення стягнення в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не є предметом даної справи, оскільки вказані доводи вирішуються в рамках справи № 369/7289/24 про скасування державної реєстрації права власності, де й можуть бути захищені права іпотекодавця ОСОБА_4 у разі їх порушення. Аналогічно, доводи про звернення позикодавцем ОСОБА_2 стягнення на предмет іпотеки за заниженою оцінкою та на підставі оцінки ОСОБА_5 , яка її нібито не підписувала не є предметом розгляду справи за позовом про стягнення заборгованості, ці вимоги мають вирішуються в рамках справи № 369/7289/24 про скасування державної реєстрації права власності за іпотекодержателем ОСОБА_2 .

Вважає, що Святошинським районним судом м. Києва ухвалою від 23 липня 2024 року законно і обґрунтовановідмовлено в зупиненні розгляду даної справи до розгляду справи №369/7289/24 про скасування державної реєстрації права власності за іпотекодержателем ОСОБА_2 , оскільки прийняття судом рішення про відмову або задоволення позову у справі про державну реєстрацію прав та їх обтяжень не впливає на існування факту зобов`язальних відносин між сторонами, стягнення заборгованості та її розміру. Судом першої інстанції правомірно встановлено, що навіть задоволення позовних вимог по справі № 369/7289/24 не призведе ні до збільшення розміру заборгованості, ні до її зменшення.

Вказує, що доводи відповідача про незаконність визначення судом першої інстанції суми пені без врахування запровадження карантину з 20 березня 2020 року є голослівними та необґрунтованими, оскільки розмір пені позивачем було розраховано з дати прострочення виконання зобов`язання з 19 вересня 2019 року по 11 березня 2020 року ( до моменту початку карантину, встановленого з 12 березня 2020 року), тобто позивачем пеня за період карантину не розраховувалась взагалі.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Столяр О.І. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Чернецька Г.М. просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді доповідача по справі, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимога законодавства не відповідає.

Задовольняючи частково позов та стягуючи з відповідача заборгованість за договором позики, суд першої інстанції встановив факт існування між сторонами позикових правовідносин, а також факт неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань із повернення суми позики, часткове повернення позики, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми боргу за договором позики.

З даним висновком судова колегія не може погодитись, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 18 березня 2019 року між ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_1 з другої сторони укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тригуб Є.О. та зареєстровано у реєстрі за №1691.

За умовами указаного договору позики позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти в сумі 3631488 грн, що за курсом НБУ на момент укладення цього договору становить еквівалент 134400 доларів США, а позичальник зобов`язаний повернути отримані кошти до 18 вересня 2019 року включно. Проценти за користування грошовими коштами сторонами не встановлюються.

Згідно п. 2.2 договору сторони за цим договором домовились про те, що позика повертається у строки та порядку, визначеному п.2.6 цього договору, у гривнях за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на день кожної передачі грошових коштів в рахунок повернення позики.

Згідно п.2.6. договору, позика повертається частинами в наступному порядку:

а) в строк до 18 квітня 2019 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 2400 доларів США 00 центів за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2. цього договору;

б) в строк до 18 травня 2019 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 2400 доларів США 00 центів за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2. цього договору;

в) в строк до 18 червня 2019 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 2400 доларів США 00 центів за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2. цього договору;

г) в строк до 18 липня 2019 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 2400 доларів США 00 центів за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2. цього договору;

д) в строк до 18 серпня 2019 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 2400 доларів США 00 центів за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2. цього договору;

е) в строк до 18 вересня 2019 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 122400 доларів США 00 центів за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2. цього договору;

Згідно з п.3 договору, при неповерненні чи несвоєчасному повернені суми позики або її частини, у строки, визначені пунктом 2.6 цього договору, позичальник сплачує позикодавцеві пеню в розмірі 1 (один) процент від суми простроченого платежу за кожен день прострочки сплати боргу.

Згідно п. 4.1. факт отримання грошових коштів у розмірі 3 631 488 грн, що за курсом Національного банку України на момент укладення договору становить еквівалент 134 400 доларів США, підтверджується заявою позичальника, або відповідним записом, здійсненим власноручно позичальником на цьому договорі.

Заявою від 18 березня 2019 року посвідченою приватним нотаріусом КМНО Тригуб Є.О. ОСОБА_1 підтвердив факт отримання грошових коштів у розмірі 3 631 488 грн, що за курсом НБУ на момент укладення цього Договору становить 134 400 доларів США від ОСОБА_2

18 березня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, яким забезпечено виконання зобов`язання ОСОБА_1 за договором позики, укладеним між іпотекодержателем та боржником 18 березня 2019 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тригуб Є.О., на суму 3 631 488 грн, що за курсом НБУ на момент укладення цього Договору становить 134 400 доларів США.

Відповідно до п. 1.2 договору іпотеки предметом іпотеки були наступні об`єкти нерухомості:

нежитлове приміщення, загальною площею 188,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 224, номер запису про право власності: 17005259, що належить іпотекодавцю на праві власності, номер запису про право власності: що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.03.2019 року виданою Тригуб Є.О. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу;

земельна ділянка, кадастровий номер :01:031:5235, площею 0,3300 га із земель житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що знаходиться на території Київської області, Києво-Святошинський район, село Тарасівка, зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 224, номер j запису про право власності: 20034037, що належить іпотекодавцю на праві власності, на підставі,що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.03.2019 року виданою Тригуб Є.О. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу;

земельна ділянка, кадастровий номер :01:031:5234, площею 0,3483 га із земель житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку; господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що знаходиться на території Київської області. Києво-Святошинський район, село Тарасівка, зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером, об`єкта нерухомого майна: 224, номер ( запису про право власності: 20033789, що належить іпотекодавцю на праві власності, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18,03.2019 року виданою Тригуб Є.О. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

Згідно п.2.1. договору іпотеки, сторони оцінюють предмет іпотеки в розмірі 2 972 200 грн, що за курсом НБУ на момент укладення цього Договору становить еквівалент 110 000 доларів США.

2 лютого 2021 року сторонами внесено зміни до договору іпотеки в частині, що стосується предмету іпотеки.

Так, в пункті 1.2 розділу 1 з предмету договору вилучено об`єкти, а саме:

земельну ділянку, кадастровий номер: :01:031:5235, площею 0,3300 га із земель житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що знаходиться на території Київської області, Києво-Святошинський район, село Тарасівка, зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 224, номер запису про право власності: 20034037, що належить Іпотекодавцю на праві приватної власності

та земельну ділянку, кадастровий номер: :01:031:5234, площею 0,3483 га із земель житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що знаходиться на території Київської області, Києво-Святошинський район, село Тарасівка, зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 224, номер запису про право власності: 20033789, що належить Іпотекодавцю на праві приватної власності.

Внесено зміни до пункту 1.2 розділу 1 предмет договору іпотеки, виклавши його в новій редакції: «нежитлове приміщення, загальною площею 188,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 224, номер запису про право власності; 17005259, що належить Іпотекодавцю на праві власності".

Інші положення договору іпотеки від 18 березня 2019 року за реєстровим номером №1693 залишено без змін, про що зазначено у п. 4 договору про внесення змін до договору іпотеки.

Відповідно до п. 5 договору про внесення змін до договору іпотеки від 18 березня 2019 року за реєстровим номером №1693 Іпотекодержатель надає свою згоду на вилучення запису про державну реєстрацію обтяження - заборони та державну реєстрацію обтяження - іпотеки, щодо земельної ділянки, кадастровий номер: :01:031:5235, площею 0,3300 га із земель житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що знаходиться на території Київської області, Києво-Святошинський район, село Тарасівка, зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 224, номер запису про право власності: 20034037 та земельної ділянки, кадастровий номер: :01:031:5234, площею 0,3483 га із земель житлової га громадської забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що знаходиться на території Київської області, Києво-Святошинський район, село Тарасівка, зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 224, номер запису про право власності, 20033789.

З урахуванням внесення змін до договору іпотеки встановлено, що позика була забезпечена за рахунок одного об`єкта іпотеки, а саме нежитлового приміщення.

Як слідує із матеріалів справи предмет іпотеки був оцінений іпотекодержателем шляхом звернення до суб`єкта оціночної діяльності яким, згідно із звітом про оцінку майна виданого ТОВ "Центр оцінки "Партнер" 20 грудня 2022 року було визначено вартість предмета іпотеки у розмірі 2 194 341 грн.

Також судом встановлено, що 19 березня 2024 року представником позивача було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, що склав 2 194 341 грн. Таким чином, позивач просив додатково стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 90 000 доларів США, що еквівалентно 3 537 000 грн, 3% річних у розмірі 258 152,55 грн, пеню у розмірі 3 995 409 грн.

Матеріалами справи також встановлено, що 24 липня 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Тригуб Є.О. було внесено запис про право власності на об`єкт іпотеки, а саме нежитлове приміщення, загальною площею 188,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (а.с.101).

Звертаючись із цим позовом про стягнення заборгованості, позивач обґрунтовує право на таке стягнення положеннями абзацу 7 п. 4.1. договору іпотеки, відповідно до якого у випадку, якщо суми від продажу предмета іпотеки та суми від реалізації іншого майна, що буде заставленим в забезпечення виконання зобов`язань за основним договором, недостатньо для повного задоволення вимог іпотеко держателя, він має право вимагати отримання суми, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з майна майнових прав та грошових коштів боржника.

Таким чином на переконання позивача, положення цього договору дають йому право на стягнення суми, якої не було достатньо для повного задоволення вимог іпотеко держателя за рахунок оціненої вартості набутого у власність іпотечного майна.

Колегія суддів не може погодитись із наявністю підстав для застосування до спірних правовідносин положення наведеної договірної умови з урахуванням наступного.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання (частина перша статті 7 Закону України «Про іпотеку»).

Підстави для припинення зобов`язання визначені у статтях 598-609 ЦК України.

За змістом статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

У пунктах 8.15.-8.20. постанови від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 Велика Палата Верховного Суду вказала таке: «…Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора.

До такого висновку слід дійти з огляду на правову природу забезпечувальних заходів, спрямованість їх на повне забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором та добросовісність поведінки сторін кредитного договору. Велика Палата Верховного Суду вважає, що саме на кредитора законодавством покладено контроль за тим, щоб заборгованість за кредитним договором не перевищувала забезпечувальні заходи, і саме для цього законодавець передбачив спрощені процедури звернення стягнення на заставне майно та солідарну відповідальність поручителя з боржником. Незастосування цих заходів своєчасно тягне для кредитора негативні наслідки недобросовісності своїх дій.

Законодавець у такий спосіб встановив баланс між майновими правами та інтересами кредитора-іпотекодержателя і боржника, надавши можливість швидкого та ефективного задоволення його вимог, запобігаючи при цьому можливості зловживанням кредитором своїм становищем та вимагаючи добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин.

Разом із цим при тлумаченні вказаних норм права враховується принцип свободи договору як загальної засади цивільного законодавства, оскільки сторони є вільними при укладенні договору, що означає можливість забезпечення основного зобов`язання як у повному обсязі, так і в його частині відповідно до умов забезпечувального правочину, а кредитор при укладенні іпотечного договору не позбавлений можливості оцінити всі звичайні ризики, у тому числі і вірогідність того, що за рахунок вартості іпотечного майна (як забезпечувального правочину) не буде забезпечено основне зобов`язання в повному обсязі.

Водночас частина третя статті 6 ЦК України дозволяє сторонам у договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо відступ від положень закону в цих актах прямо це заборонено, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Частина четверта статті 591 ЦК України додатково вказує, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, керуючись принципом свободи договору, сторони можуть відступити від положень як статті 36 Закону України «Про іпотеку», так і загальних положень ЦК України щодо реалізації предмета іпотеки.

Якщо такого відступу від положень цивільного законодавства не було здійснено за договором, кредитор не може вимагати виконання боржником основного зобов`язання після звернення стягнення та стягувати різницю між сумою зобов`язання та вартістю предмета іпотеки...»

Отже у разі завершення позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями цього Закону всі наступні вимоги є недійсними (див. пункт 8.26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18).

При цьому способи задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора поділяються на: 1) судовий (на підставі рішення суду); 2) позасудовий (на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, або продажу предмету іпотеки будь-якій іншій особі), кожен з яких має власний правовий механізм реалізації.

Для реалізації іпотекодержателем своїх прав на задоволення вимог шляхом позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення відповідний дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду на підставі застереження в іпотечному договорі або в окремому договорі, укладеному сторонами в порядку досудового врегулювання.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Право власності (спеціальне майнове право) іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

Так само, окремим і самостійним способом позасудового врегулювання відповідно до статей 36, 38 Закону України «Про іпотеку» є право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. При нотаріальному посвідченні такого договору купівлі-продажу правовстановлюючий документ на предмет іпотеки не подається.

Умовами укладеного сторонами договору іпотеки, що є предметом цього спору, а саме п. 1.1. передбачено, що цим договором забезпечується виконання зобов`язань ОСОБА_1 (боржник) за договором позики, укладеним між іпотекодержателем ОСОБА_3 та боржником ОСОБА_1 18 березня 2019 року на суму 3 631 488 грн, що за курсом НБУ на момент укладення цього договору становить еквівалент 134 400 доларів США.

Згідно п.2.1. договору іпотеки, сторони оцінюють предмет іпотеки в розмірі 2 972 200 грн, що за курсом НБУ на момент укладення цього Договору становить еквівалент 110 000 доларів США.

У цій справі судом встановлено, що кредитний договір забезпечений іпотекою, а тому кредитор і боржник повинні та мали право розраховувати, що заборгованість у випадку неповернення її боржником повинна та могла бути погашена в досудовому порядку саме за рахунок іпотечного майна, а тому кредитор повинен був діяти таким чином, щоб заборгованість була погашена за рахунок іпотечного майна в повному обсязі.

Саме з таких принципів виходив законодавець, застосувавши принцип недійсності вимог кредитора до боржника по завершенню досудового врегулювання спору (частина шоста статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

За обставин розглядуваної справи 24 липня 2023 року позивач, скориставшись своїм правом, передбаченим Законом України «Про іпотеку» та договором іпотеки, задовольнив забезпечені іпотекою вимоги до відповідача за основним зобов`язанням (договором позики) в позасудовому порядку, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Судом першої інстанції не надано належної оцінки вказаним обставинам щодо позасудового врегулювання спору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, визначений статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Колегія апеляційного суду не може погодитись із доводами позивача про те, що право на додаткове стягнення заборгованості, яка перевищує розмір предмета іпотеки, сторони обумовили у абзаці сьомому п. 4.1 договору іпотеки, оскільки відповідною умовою договору передбачено, що у випадку, якщо суми від продажу предмета іпотеки, та суми від реалізації іншого майна, що буде заставленим в забезпечення виконання зобов`язань за основним договором, недостатньо для повного задоволення вимог іпотекодержателя, він має право вимагати отримання суми, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з майна, майнових прав та грошових коштів боржника.

Отже, у наведеному пункті сторони відступили від загальних положень Закону у випадку реалізації права продажу предмету іпотеки.

Як слідує із обставин цієї справи, кредитор не використав право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу від свого імені будь-якій особі у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Позивач, як кредитор, скористався іншим правом, а саме набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

На переконання апеляційного суду, оскільки у абзаці сьомому п. 4.1 договору іпотеки сторони договору обумовили відступ від загальних положень саме в частині застосування у позасудовому порядку процедури продажу предмета іпотеки, а не процедури набуття іпотеодержателем права власності на предмет іпотеки, відповідна договірна норма не може бути застосована до спірних правовідносин.

Отже, позивач як іпотекодержатель набув право власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку, що підтверджено державною реєстрацією права власності на предмет іпотеки, що виступав забезпеченням за основним зобов`язанням, відтак установленим є завершення позасудового врегулювання у відповідний спосіб. Тому, апеляційний суд застосовує до спірних положень передбачені у статті 36 Закону України «Про іпотеку» наслідки, оскільки умовами договору іпотеки жодних відступів від положень Закону, так і загальних положень ЦК України щодо реалізації предмета іпотеки у передбачений статтею 37 цього Закону спосіб не встановлено.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що після завершення позасудового врегулювання шляхом набуття ОСОБА_3 права власності на іпотечне майно (24 липня 2023 року) будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання за договором позики від 18 березня 2019 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , в силу положень ч. 6 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» є недійсними, оскільки інше не визначено договором іпотеки чи договором позики.

При цьому суд апеляційної інстанції не бере до уваги інші доводи апеляційної скарги щодо невірного розрахунку суми пені, оскільки дійшов висновку щодо відсутності підстав для її стягнення.

Не доведеними також є доводи апеляційної скарги щодо допущення процесуальних порушень судом першої інстанції в частині ненадання оцінки судом першої інстанції тій обставині, що суддя вже приймала участь у розгляді інших спорів між цими ж сторонами, оскільки такі обмеження процесуальний закон не містить та відводів з цих підстав судді заявлено не було. Не залучення до участі у справі третьої особи, також не є підставою для скасування оскаржуваного рішення за апеляційної скаргою відповідача.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та неправильного застосування норм матеріального права, тому не може залишатися в силі та підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2024 року та задоволення поданої ОСОБА_1 апеляційної скарги, тому судовий збір за розгляд справи в апеляційному суді, сплачений відповідачем, підлягає відшкодуванню за рахунок позивача у розмірі 22 710 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в апеляційному суді у розмірі 22 710 (двадцять дві тисячі сімсот десять) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба