Справа №488/1446/25
Провадження № 22-ц/812/1023/25
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 травня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю

«Миколаївська електропостачальна компанія»

на ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18 квітня 2025 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Щегловою Я.В., дата складання повного тексту не вказане, за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» про видачу судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію

В С Т А Н О В И В:

14 квітня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» (далі - ТОВ «МЕК») звернулось до суду із заявою про видачу судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію.

Обґрунтовуючи заяву вказували, що відповідно до пункту 13 розділу XVII «Прикінцеві та перехідні» положень Закону України «Про ринок електричної енергії» з 1 січня 2019 року ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» є електропостачальником, який отримав ліцензію на провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії (згідно постанови НКРЕКП від 14.06.2018 року № 429) та виконує функції постачальника універсальних послуг на закріпленій території Миколаївської області.

Згідно із пунктом 1.2.8 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 14 березня 2018 року № 312 (далі - Правила), постачальник універсальних послуг здійснює постачання електричної енергії на підставі договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, який розробляється постачальником універсальних послуг на основі Типового договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг та укладається в установленому цими Правилами порядку. Постачальник універсальної послуги не може відмовити побутовому та малому непобутовому споживачу, електроустановки якого розташовані на території діяльності постачальника універсальної послуги, в укладенні такого договору.

Відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 14 березня 2018 року № 312, договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг укладається шляхом приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, опублікованого в засобах масової інформації та на веб-сайті постачальника, шляхом оплати рахунка, отриманого від постачальника універсальної послуги, або фактичного споживання будь-яких обсягів електричної енергії, або підписання заяви-приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг.

Враховуючи положення ст.ст.633, 634, 641, 642 ЦК України укладення договору про постачання електричної енергії між постачальником та побутовим споживачем відбувається шляхом заявочного приєднання побутового споживача до умов договору постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, що розміщений на офіційному веб-сайті Регулятора та Постачальника та не потребує двостороннього підписання письмової форми договору.

Відповідно до умов Типового договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість спожитої (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору.

Вказують, що між ТОВ «МЕК» та ОСОБА_1 укладено договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 . Отже, особовий рахунок № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 в ТОВ «МЕК» відкритий на ОСОБА_1 .

Станом на 11 квітня 2025 року за особовим рахунком № НОМЕР_1 виникла заборгованість в сумі 13 206,24 грн. за період листопад 2024 року - лютий 2025 року (включно).

Посилаючись на викладені обставини, ТОВ «МЕК» просило видати судовий наказ про стягнення на його користь з ОСОБА_1 боргу за спожиту електричну енергію у сумі 13206, 24 грн.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18 квітня 2025 року відмовлено у видачі судового наказу за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» про видачу судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що в заяві про видачу судового наказу, стягувач не зазначив інформацію про наявність чи відсутність електронного кабінету у сторін, а також не вказав, що така інформація відсутня.

Крім того, матеріали заяви не містять договір, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості, укладений з боржником ОСОБА_1 , а також відсутня заява про приєднання договору (укладена електронно).

В апеляційній скарзі ТОВ «МЕК» вказує, що ухвала суду першої інстанції є необґрунтованою внаслідок неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідності висновків суду обставинам справи. тому просили ухвалу суду першої інстанції скасувати та передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Так, вказували, що у відповідності до положень п. 2 ч. 2 ст. 163 ЦПК України у заяви про видачу судового наказу ними було зазначено, що заявник має електронний кабінет в підсистемі Електронний суд-ЄСІТС, а боржник електронного кабінету не має.

Крім того, звертають увагу, що споживач не зверталась до ТОВ «МЕК» з вимогою щодо видачі письмового примірника договору.

Зазначають, що статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача с укладення договору неї надання житлово- комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг, встановлена договором або законом, а обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про падання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотриманням умов його виконання згідно з типовим договором.

Вважають, що судом не враховано те, що необхідність укладання договору на надання житлово- комунальних послуг передбачена законом і його укладення на основі типового договору визначено як обов`язок, а не право споживача. Отже, відсутність письмового договору між сторонами не може бути підставою для звільнення від сплати вартості фактично отриманих споживачем житлово-комунальних послуг

На їх думку, по справі разом із заявою про видачу судового наказу надано суду вичерпні докази того, що споживач та постачальник перебувають у цивільно- правових відносинах.

Таким чином, фактичне споживання електричної енергії за особовим рахунком № НОМЕР_1 , підтверджується даними, отриманими від ОСР, що є підставою для виставлення споживачу рахунків за спожиту електричну енергію.

Зазначають, що наявність у боржника особового рахунку, виставлені на оплату рахунки за спожиту електричну енергію, проведення боржником оплати за надані послуги є доказом того, що між заявником та боржником відбувались цивільно-правові відносини щодо постачання та споживання електричної енергії.

Отже, суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які апелянт посилався у заяві про видачу судового наказу в обґрунтування своїх вимог.

За правилами ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч.1 ст.353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У даному випадку оскаржується ухвала про відмову у видачі судового наказу, яка зазначена в пункті 1 ч.1 ст.353 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону оскаржувана ухвала суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції керувався ст.ст.163,165 ЦПК України та виходив із того, в заяві про видачу судового наказу, стягувач не зазначив інформацію про наявність чи відсутність електронного кабінету у сторін, а також не вказав, що така інформація відсутня.

Крім того, матеріали заяви не містять договір, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості, укладений з боржником ОСОБА_1 , а також відсутня заява про приєднання договору (укладена електронно).

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, статей 2,4-5, 12-13, 19 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Зі змісту заявлених ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» вимог вбачається, що ОСОБА_1 є споживачем електричної енергії, постачальником якої є заявник, за місцем реєстрації її місця проживання за адресою: будинок АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим на її ім`я відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Відповідно до наданої заявником довідки від 49/08/23 від 11 квітня 2024 року про спожиту та оплачену послугу електропостачання за період листопад 2024 року по лютий 2025 року включно за адресою: АДРЕСА_1 , за особовим рахунком № НОМЕР_1 станом на 11 квітня 2025 року наявна заборгованість в розмірі 13206 грн.24 коп.

Відмовляючи в задоволенні заяви про видачу судового наказу, районний суд вважав, що заява ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» про видачу судового наказу не відповідає вимогам статті 163 ЦПК України, оскільки до неї не додано копію договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі між ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» та ОСОБА_1 . При цьому суд зазначав, що правовідносини, які зазначені в заяві, не ґрунтуються на правочині, вчиненому у письмовій формі, а тому не можуть бути предметом розгляду в порядку наказного провадження.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

За положеннями частини 3 статті 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Згідно зі статтею 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Отже, наказне провадження як особливий спрощений вид провадження у цивільному судочинстві спрямоване на швидкий та ефективний захист безспірних прав особи шляхом видачі судового наказу, що одночасно є і судовим рішенням, і виконавчим документом, без судового засідання та без виклику заявника (стягувача) і боржника. Процес доказування для першого починається з моменту подання заяви про видачу судового наказу та закінчується прийняттям цієї заяви судом, тоді як для боржника цей процес розпочнеться, якщо він вирішить подати заяву про скасування судового наказу після отримання копії останнього. Звернення до суду із заявою про видачу судового наказу є правом, а не обов`язком особи, якій належить право вимоги, а також органів і осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина 2 статті 160 ЦПК України).

Відповідно до положень статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, серед іншого, якщо: заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, електронних комунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості; заявлено вимогу до юридичної особи або фізичної особи - підприємця про стягнення заборгованості за договором (іншим, ніж про надання житлово-комунальних послуг, електронних комунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення), укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У відповідності до положень частин 1-3 статті 163 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником. У заяві повинно бути зазначено: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження; 4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; 5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

До заяви про видачу судового наказу додаються: документ, що підтверджує сплату судового збору; документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника; копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

При цьому, як передбачено вимогами частини 1 статті 165 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: 1) заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу; 2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; 2-1) заяву подано особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його; 3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу; 4) наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу; 5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою; 6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; 7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті; 8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу; 9) заяву подано з порушенням правил підсудності.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що заявником до заяви не додано договору, укладеного між боржником та заявником, про надання послуг з електропостачання.

Разом з тим, вказаний висновок суду першої інстанції є помилковим, оскільки в силу вищенаведених положень цивільного процесуального законодавства необхідність надання договору до заяви передбачено лише у випадку заявлення вимог про стягнення заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (частина 1 статті 12). При цьому законом передбачено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач).

Відповідно до абзацу 5 пункту 13 Розділу ХVІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ринок електричної енергії» фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної заяви про приєднання, оплата рахунка постачальника універсальної послуги та/або факт споживання електричної енергії.

Крім того, згідно з постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання сфері енергетики та комунальних послуг від 14 березня 2018 року №312 договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг укладається шляхом приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, опублікованого в засобах масової інформації та веб-сайті постачальника, шляхом оплати рахунку, отриманого від постачальника універсальної послуги, або фактичного споживання будь-яких обсягів електричної енергії, або підписання заяви-приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг.

У даному випадку ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» у заяві вказувало на наявність обов`язку боржника, який фактично користується послугами, сплатити за ці послуги, надані відповідно до вимог чинного законодавства та згідно з наявними в матеріалах справи витягом з особового рахунку, що підтверджує відкриття постачальником особового рахунку для обліку електричної енергії, спожитої в електроустановках споживача; довідкою від 11 квітня 2025 року про спожиту та оплачену послугу електропостачання за період листопада 2024 року - лютий 2025 року (включно), що підтверджує фактичне споживання ОСОБА_1 електричної енергії за адресою: будинок АДРЕСА_1 ; витягом з особової картки боржника ОСОБА_1 , що містить дані споживача та інформацію про наявність реєстрації за адресою відкритого на споживача особового рахунку.

Тобто, враховуючи вищевикладене, а також те, що, до заяви були додані документи на підтвердження надання та отримання боржником послуг, що в свою чергу, підтверджує за фактом укладання договору на постачання електричної енергії шляхом приєднання споживача ОСОБА_1 до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору), то у суду першої інстанції були відсутні підстави для відмови у видачі судового наказу ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія».

За такого, апеляційний суд приймає доводи апеляційної скарги.

Посилання суду першої інстанції, як на підставу для відмови у видачі судового наказу - не зазначення інформації про наявність чи відсутність електронного кабінету у сторін, а також не вказання, що така інформація відсутня, на думку колегії суддів, є занадто формальною та не можу бути самостійною підставою для відмови у видачі судового наказу.

Аргументи апеляційної скарги, що у заяви про видачу судового наказу ними було зазначено, що заявник має електронний кабінет в підсистемі Електронний суд-ЄСІТС, а боржник електронного кабінету не має, колегією суддів відхиляються, оскільки вказане спростовується матеріалами заяви.

Отже, враховуючи вищевикладене, а також те, що, до заяви були додані документи на підтвердження надання та отримання боржником послуг, то у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для відмови у видачі судового наказу.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У відповідності до положень, передбачених ст.379 ЦПК України, ухвала суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, підлягає скасуванню з направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи наведені обставини, а також порушення судом першої інстанції процесуальних норм права, оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню, як така, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, передбачену в ч.1 ст.353 ЦПК України, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ст.141 ЦПК України.

Таким чином, розподіл судових витрат, сплачених заявником за подання апеляційної скарги, має бути здійснено судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ст.141 ЦПК України.

Керуючись статтями 367,374,379,381,382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» задовольнити.

Ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18 квітня 2025 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 29 травня 2025 року.