Справа № 758/7679/24 Провадження № 2/358/178/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2025 року м. Богуслав

Богуславський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Романенко К.С.,

за участю:

секретаря судового засідання Шпак К.М.,

представника позивача Архіпова О.Ю.,

відповідач ОСОБА_1

дистанційно - представника відповідача Зубчук О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м.Богуслав цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики,-

В С Т А Н О В И В:

24.06.2024 ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Архіпов Олександр Юрійович, звернувся до Подільського районного суду міста Києва із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики у розмірі 1 060 000,00 доларів США у якості суми позики та 144 751,24 доларів США у якості 3% річних від суми позики. Також просить стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва Гребенюка В.В. від 25.06.2024, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - передано на розгляд до Богуславського районного суду Київської області за підсудністю.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу від 29.10.2024 справу передано на розгляд судді Романенко К.С.

Ухвалою судді Богуславського районного суду Київської області Романенко К.С. від 18.11.2024 позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики прийнята до розгляду та призначено у справі підготовче судове засідання.

16.12.2024 від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Зубчук О.Р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики. На обґрунтування представник зазначила, ОСОБА_1 немає діючих зобов`язань, в тому числі грошових, перед ОСОБА_3 та її спадкоємцем ОСОБА_2 . Окрім того, зазначила, що навіть взявши до уваги договори, що додані до позовної заяви, а також строк дії таких договорів (07.03.2017, 24.07.2017, 01.12.2017), то станом на день подання позовної заяви спливла позовна давність, встановлена законом (ще у 2020 році). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивач не надав жодних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності. Крім того, у матеріалах справи відсутні будь-які обставини, які відповідно до положень статей 263264 ЦК України могли б зупинити або перервати перебіг позовної давності. Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики є такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з наявністю підстав для застосування строку позовної давності. Разом з тим, до позовної заяви не додано договір про надання правової допомоги чи інші документи, що унеможливлює визначити обсяг роботи адвоката та визначену вартість наданої правової допомоги. Заявлені адвокатом витрати не є співмірними із складністю справи, є завищеними щодо іншої сторони спору ОСОБА_1 . Враховуючи, що підстави для задоволення позову відсутні, то і інші похідні вимоги також задоволенню не підлягають

Крім того, від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Зубчук О.Р. надійшла заява про застосування строків позовної давності. Сторона відповідача вважає, що є всі підстави для застосування строку позовної давності щодо позовних вимог, а саме: стягнення заборгованості за договорами позики, розписки з ОСОБА_1 , виходячи з наступного. ОСОБА_1 немає діючих зобов`язань, в тому числі грошових, перед ОСОБА_3 та її спадкоємцем ОСОБА_2 . Окрім того, зазначають, що навіть взявши до уваги договори, що додані до позовної заяви, а також строк дії таких договорів (07.03.2017, 24.07.2017, 01.12.2017), то станом на день подання позовної заяви спливла позовна давність, встановлена законом. Позивач не надав жодних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності. Крім того, у матеріалах справи відсутні будь-які обставини, які відповідно до положень статей 263264 ЦК України могли б зупинити або перервати перебіг позовної давності. Зважаючи на викладені обставини та правові норми, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики є такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з наявністю підстав для застосування строку позовної давності, а тому просили відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

23.12.2024 від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Архіпова О.Ю. до суду надійшла відповідь на відзив, в якій просили: відмовити у застосуванні наслідків спливу строків позовної давності за вимогами ОСОБА_2 ; визнати поважними причини пропущення строків давності; долучити до матеріалів справи медичні виписки ОСОБА_3 ; викликати в судове засідання з розгляду по суті справи свідків. Представник обґрунтовує відповідь на відзив наступним. Твердження про відсутність у ОСОБА_1 діючих зобов`язань перед ОСОБА_3 та її правонаступником ОСОБА_2 не відповідає дійсності та не підтверджене жодними доказами, окрім самої лише заяви відповідача. Договір позики від 07.12.2016, договір позики від 24.04.2017 та розписка від 01.09.2017 містять діючі та невиконані зобов`язання перед ОСОБА_3 (в особі її правонаступника - ОСОБА_2 ) щодо повернення ОСОБА_1 отриманих грошових коштів, які останнім не виконані, а доказів протилежного ОСОБА_1 не надано. Більше того, з огляду на сутність заяви про застосування наслідків пропуску строків позовної давності, яку можна охарактеризувати як «законне право сторони не виконувати зобов`язання із спливом певного часу», подання ОСОБА_1 заяви про застосування до вимог ОСОБА_2 наслідків пропуску строків позовної давності є фактично підтвердженням факту відсутності належного виконання таких зобов`язань. При цьому, з урахуванням положень чинного законодавства та досліджуючи умови договорів позики та розписки вбачається, що загальні строки позовної давності тривалістю у три роки за спірними договорами позики та розпискою закінчились: 10.03.2020 за Договором 1; 27.07.2020 за Договором 2 та 02.12.2020 за розпискою. Відтак, з 02.04.2020 по 30.06.2023 строки, визначені статтею 257 ЦК України (загальна позовна давність тривалістю три роки), було продовжено згідно прямих норм пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, під час дії карантину з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). З 17.03.2022 по сьогоднішній день строки, визначені статтею 257 ЦК України, було продовжено та в подальшому 30.01.2024 зупинено згідно прямих норм пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України. Підсумовуючи, згідно вказаних вище норм строки, визначені статтею 257 ЦК України (загальна позовна давність тривалістю три роки), закінчення яких припадає на період з 02.04.2020 по сьогодні не можуть вважатися закінченими, оскільки їх було (безперервно): (1) продовжено починаючи з 02.04.2020 по 30.06.2023, згідно п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, під час дії якого; (2) продовжено починаючи з 17.03.2022 по 30.01.2024, згідно п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції Закону України №2120-IX від 15.03.2022; та насамкінець (3) зупинено з 30.01.2024 по сьогодні, згідно п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції Закону України №3450-IX від 08.11.2023. Щодо поважності причин пропущення строків позовної давності за Договором 1 просять суд врахувати, що починаючи з 2016 року ОСОБА_3 хворіла на ряд тяжких хвороб, зокрема прогресуючу хворобу Паркінсона, а у 2019 році отримала важку травму голови та струс мозку із неврологічними ускладненнями, внаслідок чого була неодноразово госпіталізована. Вказане підтверджується численними медичними виписками ОСОБА_3 із різних медичних установ, з аналізу яких вбачається, що тяжкі хвороби стали причиною її передчасної смерті. На підтвердження безпорадного стану ОСОБА_3 показання свідків, зокрема, водія та помічниці, які можуть підтвердити, що ОСОБА_3 потребувала постійного нагляду та допомоги у побуті. Також просять врахувати, що через менше ніж місяць після закінчення строку на звернення до суду по Договору 1 (10.03.2020) набули чинності зазначені вище законодавчі продовження та зупинення строків позовної давності (02.04.2020), а правонаступник ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_2 , звернувся із вимогою (30.05.2024) та позовною заявою (21.06.2024) невідкладно після отримання спадщини (08.05.2024). З урахуванням викладеного, просили суд визнати поважними причини пропущення строків позовної давності за вимогами по Договору 1, та в цій частині надати позивачу судовий захист. Зауважили щодо не співмірності заявлених позивачем витрат на правничу допомогу, зокрема, в частині «гонорару успіху».

06.01.2025 від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Зубчук О.Р. до суду надійшло заперечення (на відповідь на відзив), в якому представник позивача просила відмовити у задоволенні позову. Зазначила, що враховуючи загальний строк позовної давності у три роки, особа, яка дізналася або могла дізнатися про порушення свого права втратила можливість звернутися до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за договорами позики у наступні строки: щодо Договору позики грошових коштів (безпроцентний) від 07.12.2016, надалі Договір №1, за умовами якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти у загальній сумі 400 000,00 доларів США, а позичальник прийняв та зобов`язався повернути зазначені грошові кошти у строк до 07.03.2017 - 07.03.2020; щодо Договору позики грошових коштів (безпроцентний) від 24.04.2017, надалі Договір №2, за умовами якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти у загальній сумі 130 000,00 доларів США, а позичальник прийняв та зобов`язався повернути зазначені грошові кошти у строк до 24.07.2017 - 24.07.2020; щодо Розписки про передачу позикодавцем позичальнику грошових коштів у загальній сумі 530 000,00 доларів США, а позичальник прийняв та зобов`язався повернути зазначені грошові кошти у строк до 01.12.2017 - 01.12.2020. Щодо твердження позивача про продовження строків позовної давності під час карантину зазначила, що карантинні обмеження на всій території України було запроваджено з 12 березня 2020 року, та скасовані 30 червня 2023 року. Норма введена Законом України № 540-ІХ від 30.03.2020, який набув чинності 02.04.2020 передбачає, що на період дії карантину, встановленого Кабінетом міністрів України, строки позовної давності продовжуються. Таке продовження строків відбувається лише у випадках, коли об`єктивні обставини карантину позбавили сторону можливості звернутися до суду вчасно. Натомість, відповідач не надав доказів, що саме карантинні обмеження у період з 02.04.2020 по 30.06.2023 вплинули на його можливість звернутися до суду. Відтак, сплив строків до набрання чинності вказаним Законом разом із відсутністю норми про зворотну дію цього закону в часі дають підстави стверджувати що строки, які сплили 02.04.2020, не є продовженими. Сам факт встановлення карантину не може слугувати причиною для поновлення процесуального строку звернення до суду, а можливість поновлення процесуального строку визначається у взаємозв`язку зі встановленням поважності причин пропуску строку та їх зумовленості обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. 20-денний строк з часу набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину» від 18.06.2020 № 731-ІХ, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, закінчився 06 серпня 2020 року. Позивач не надав суду належні та допустимі докази, що в нього існували об`єктивні, непереборні, істотні труднощі для звернення з позовом до суду у строки визначені ч. 1 ст. 261 ЦК України. Відтак, ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_2 не звернулися до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за договорами позики у визначений законодавством строк. Щодо зупинення строків позовної давності під час дії воєнного стану, представник зазначає, що заявлене позивачем клопотання про поновлення строку на подання позовної заяви не містить обґрунтування, як саме ведення воєнного стану на території України завадило йому подати позовну заяву у строки визначені ЦПК України, враховуючи зокрема ту обставину, що дату подачі позовної заяви воєнний стан на території України скасований не був. Відповідно до розписки від 01.09.2017 за договорами позики ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 суму коштів у розмірі 530 000,00 доларів США. Дана розписка в сумі дорівнює сумі позики за Договором позики грошових коштів (безпроцентний) від 07.12.2016 та Договором позики грошових коштів (безпроцентний) від 24.04.2017. Надані позивачем медичні документи, які оформлені російською мовою є неналежними доказами, позивачем не надано їх засвідчений у встановленому порядку переклад українською мовою.

Ухвало суду від 29.01.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Архіпова О.Ю. про виклик свідків (Т.1, а.с. 133).

23 квітня 2025 року на підставі ухвали суду витребувано від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кисельової Олени Володимирівни належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також, витребувано у Головного управління Державної податкової служби у Київській області відомості про доходи ОСОБА_3 , за період з 01.01.2012 по 01.09.2017 (Т.1, а.с158-159).

19 травня 2025 року до суду від представника відповідача Зубчук О.Р. надійшла заява в якій вона просить повернути позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики, посилаючись на те, що позивач не має підтвердження щодо спадкування права вимоги за договорами позики (Т. 2, а.с.1-3).

26 травня 2025 року також від представника відповідача Зубчук О.Р. надійшло клопотання поновлення строку для надання доказів та про долучення до справи доказів, а саме копії ухвали Шевченківського районного суду м. Києва №761/36051/20 від 13.12.2022 та скріншоту із сайту «Судова влада України», долучені на підтвердження того, що у період з 2016 року по 2022 року стало відомо, що ОСОБА_3 була учасником численних судових справ в ролі як позивача, так і відповідача, тобто користувалася своєю цивільною дієздатністю. При цьому зауважила, що додана до відповіді на відзив довідка підтверджує єдину госпіталізацію у 2022 році та інші медичні документи є лише доказом про періодичне профілактичне відвідування лікаря з основними скаргами на головокружіння (Т. 2, а.с. 35, 36).

22.05.2025 від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Архіпова О.Ю. до суду надійшли додаткові письмові пояснення, з яких вбачається, що обставини щодо підтвердження переходу прав та обов`язків померлої ОСОБА_3 до позивача та наявності у ОСОБА_3 доходів, достатніх дня надання позик відповідачу, як і сам факт надання позик, не заперечувались відповідачем та, відповідно додатково не підтверджувались позивачем. Разом з тим пояснюють, що згідно позиції нотаріуса, яка вела спадкову справу ОСОБА_3 , свідоцтво про право на спадщину видається виключно щодо об`єктів, які підлягають державній реєстрації, інші права переходять в силу прямих положень закону. На підтвердження наявності цих прав та їх переходу нотаріусом видано відповідну довідку, яка долучена до матеріалів справи. Що питання статків ОСОБА_3 просили звернути увагу суду на ту обставину, що надані Головним управлінням ДПС у Київській області Державної податкової служби України не відображають дійсний матеріальний стан померлої ОСОБА_3 , оскільки не містять відомості про наявні у ОСОБА_3 готівкові збереження, грошові активи у банківських та кредитних установах, а також дохід від відчуження нерухомого майна. Матеріальний стан ОСОБА_3 дозволяв їй надати позику у розмірах, що зазначені у позовній заяві, з огляду на наявність відповідних готівкових та безготівкових збережень, отриманих в результаті продажу нерухомого майна та у спадок від колишнього чоловіка та батька позивача, ОСОБА_2 , який був видатним бізнесменом, засновником та керівником загальновідомої в Україні та за її межами групи компаній «Фокстрот». Просили врахувати довідки про доходи за період з 1998 по 2022 роки, наявні у позивача договори купівлі-продажу нерухомого майна, згідно яких ОСОБА_3 відчужила належні їй на праві власності земельні ділянки, квартиру та парко місце і отримала в якості оплати за них суму більше 24 000 000,00 грн., яка втім також не відображена у відповідних довідках, а також наявні у позивача договори про банківські вклади ОСОБА_3 .

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 позов підтримав, посилаючись на вищевказані факти та докази. Окрім того, надав суду пояснення та зазначив, що відповідачем визнається, як факт укладення договорів позики так і факт отримання коштів, при цьому сторона відповідача зазначає лише що зобов`язання за вказаними договорами позики та розпискою були виконанні, але не надає ніяких доказів на підтвердження та зазначає, що сплив строк позовної давності, що протирічить позиції про виконання зобов`язання відповідачем. Щодо строків позовної давності зауважив, що такі строки згідно чинного законодавства продовжено на термін карантинних обмежень та зупинені під час дії воєнного стану, а щодо поважності причин пропуску строків посилався на правові позиції Верховного суду від 22.09.2022 у справі №920/724/21, в якій зазначено, що розмежовуються строки процесуальні і матеріальні, а що стосується строків матеріальних, а саме строку позовної давності такі строки зупиняються автоматично. Щодо строків позовної давності за договором позики, за яким строк закінчився 10.03.2020, дійсно визнають що строк пропущено, та просять захистити право позивача та визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду, оскільки починаючи з 2016 року до дня смерті ОСОБА_3 хворіла, мала хворобу Паркінсона, а у 2019 році отримала важку травму голови, була госпіталізована, що заважало їй вчасно звернутися до суду, що буде підтверджено показами свідків. В подальшому після смерті ОСОБА_3 її син ОСОБА_2 протягом місяця не затягуючи звернувся до суду з відповідним позовом, попередньо звернувшись до відповідача розраховуючи на діалог. На запитання головуючого представник відповів, що ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на право вимоги за: Договором позики грошових коштів №1 від 07.12.2016; Договором позики грошових коштів №2 від 24.04.2017; Розпискою від 01.09.2017 не видавалося, оскільки за твердженням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кисельової О.В. такі видаються лише на нерухоме майно. Право вимоги за договорами підтверджується довідкою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кисельової О.В. № 53/01-16 від 08.05.2024. За життя ОСОБА_3 отримала у власність від чоловіка майно, мала у власності корпоративні права, отримувала дивіденди. Факт передачі коштів за договорами позики та розпискою, підтверджено самими договорами, кошти передавалися в готівці.

Представник відповідача Зубчук О.Р. позовні вимоги не визнала просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Та зазначила, що ОСОБА_1 немає жодних не виконаних зобов`язань ні перед ОСОБА_3 , а ні перед ОСОБА_2 . Також, зауважила, що строки позовної давності по даному позову сплили в 2020 році. Зазначені стороною позивача причини поновлення строків позовної давності є недоведеними. З 2016 по 2022 рік ОСОБА_3 була учасником розгляду різних справ та користувалася послугами адвоката Архіпова О.Ю., що вбачається з реєстру судових рішень. Щодо карантинних норм, строк звернення що закінчився у строк дії карантину підлягає поновленню у двох умов: якщо причини пропуску строку є поважними; вказані причини є такими що зумовлені обмеженнями впровадженими у зв`язку з карантином. Сам факт встановлених карантинних обмежень не може слугувати для поновлення процесуального строку. Щодо зупинення строків позовної давності в зв`язку з ведення воєнного стану на території України, заявленого позивачем, не наведено обґрунтування, як саме позивачу завадило звернутися вчасно з позовом до суду. Поважних причин поновлення строків суду не надано. Медичні документи вважать неналежними доказами, як такі що складені російською мовою, їх перекладу не надано. На запитання відповіла, що на день подання позову ОСОБА_1 не мав діючих зобов`язань перед ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 зазначив, що не визнає позовні вимоги ОСОБА_2 , при цьому пояснив, що він з разом з колишнім чоловіком ОСОБА_3 з 1995 року стали акціонерами та засновниками групи компаній «Фокстрот», пропрацювали разом десять років. В 2005 відповідач заявивши про вихід зі складу акціонерів, чоловік ОСОБА_3 допоміг йому вийти зі складу акціонерів, відносини в між ними були дуже хороші. З 2008 року ОСОБА_3 не бачив та не пересікався ніде, а вже в 2016 році почувши від працівника банку власником якого він був, що ОСОБА_3 попросила в гарантію її депозитів підписати договори позики, оскільки по Україні склалася тяжка ситуація з банками він погодився та підписав такі договори, спочатку 07.12.2016 а потім 24.07.2017. При цьому, ніякі кошти не передавалися, такі домовленості були здійснені, оскільки між ними були дуже довірливі відносини. Вже коли банк відповідача передали під нагляд Національному банку України, ОСОБА_3 попросила від нього розписку на загальну суму за попередніми договорами позики. З листопада 2017-2018 вони з ОСОБА_3 зустрічалися і намагалися вирішити питання, щоб якось повернути її кошти з депозиту в банку відповідача, при цьому стан її здоров`я був добрий. В 2020-2021 роках відповідач в присутності працівників банку зустрічався з ОСОБА_3 , вона цікавилася, як проходить ліквідація банку, питанням поверненням коштів. Підписання договорів позики та боргової розписки відповідач не заперечує. Також, відповідач визнає своєю помилкою, що по закінченню строку депозиту не було видано кошти ОСОБА_3 , та на її пропозицію їх залишити на депозиті під гарантії він написав договори позики. Натепер триває процедура ліквідації банку. Розписка надавалася на прохання ОСОБА_3 , як гарантія по вже існуючих зобов`язаннях. ОСОБА_3 добре відомі були строки позовної давності і при цьому вона жодного разу не вимагала повернення коштів та не говорила, що буде звертатися з позовом до суду. Враховуючи наведене відповідач просив відмовити у задоволенні позову, оскільки сплинув строк позовної давності.

Суд, вислухавши сторони по справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

07 грудня 2016 року між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 було укладено договір про надання безпроцентної позики і надано у позику грошові кошти, сума яких в складає 400 000, 00 доларів США (Т.1, а.с.9).

У відповідності до п. 1 Договору 1, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 400 000, 00 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів в строк і на умовах, визначених цим Договором.

Відповідно до п. 2 Договору 1, грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником в момент підписання цього договору.

Згідно п. 3 Договору 1, цей договір не передбачає позикодавцем процентів від суми позики.

У відповідності до п. 4 Договору 1, повернення позики в повному обсязі позичальником здійснюється до 07 березня 2017 року. У разі повернення позики позикодавець одночасно з отриманням грошових коштів зобов`язаний надати позичальнику розписку про одержання грошових коштів. Розписка підтверджує факт виконання позичальником грошового зобов`язання.

Згідно п. 5 Договору 1, у разі прострочення повернення позики, Позичальник зобов`язаний сплатити на користь Позикодавця пеню у розмірі 0,1 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення.

У відповідності до п. 9 Договору 2, передбачено, що договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Пунктом 11 Договору 1, в засвідчення викладеного у Договорі, а також на підтвердження того, що Позикодавець передав а Позичальник отримав грошові кошти в сумі 400 000, 00 доларів США, цей договір підписується: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Крім того, 24 квітня 2017 року між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 укладено Договір про надання безпроцентної позики (надалі - Договір 2) (Т.1, а.с. 10).

У відповідності до п. 1 Договору 2, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 130 000, 00 доларів США, а останній зобов`язується повернути отриману суму позики в порядку та на умовах, визначених цим Договором.

Відповідно до п. 2 Договору 2, грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником в момент підписання цього договору.

Згідно п. 3 Договору 2, цей договір не передбачає позикодавцем процентів від суми позики.

Повернення позики в повному обсязі позичальником здійснюється до 24 липня 2017 року. У разі повернення позики позикодавець одночасно з отриманням грошових коштів зобов`язаний надати позичальнику розписку про одержання грошових коштів. Розписка підтверджує факт виконання позичальником грошового зобов`язання (п. 4 Договору 1).

Згідно п. 5 Договору 2, у разі прострочення повернення позики, Позичальник зобов`язаний сплатити на користь Позикодавця пеню у розмірі 0,1% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення.

Відповідно до п. 9 Договору 2, передбачено, що договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Пунктом 11 Договору 2, в засвідчення викладеного у Договорі, а також на підтвердження того, що Позикодавець передав а Позичальник отримав грошові кошти в сумі 130 000, 00 доларів США, цей договір підписується: ОСОБА_3 та ОСОБА_1

01 вересня 2017 року між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 було укладено договір безпроцентної позики, відповідно до якого ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_1 прийняв грошові кошти в розмірі 530 000, 00 доларів США, які останній зобов`язувався повернути в повному обсязі 01 грудня 2017 року. На підтвердження отримання грошових коштів відповідач написав боргову розписку від 01 вересня 2017 року. Приймаючи виконання вищезазначеного грошового зобов`язання ОСОБА_3 повинна повернути ОСОБА_1 цю розписку (Т.1, а.с.13).

В судовому засіданні 26.05.2025 судом в порядку ст. 95 ЦПК було оглянуто оригінали зазначених договорів та розписки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, про що зроблено актовий запис № 19050, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 06.11.2023 Київським відділом державної реєстрації актів смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а. с. 14).

Позивач ОСОБА_2 у відповідності до ч. 2 ст. 1223, ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем за законом першої черги після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про його народження та смерть спадкодавця та матеріалами спадкової справи № 758/7679/24, які було витребувано за на підставі ухвали Богуславського районного суду Київської області від 23.04.2025 (Т.1, а.с.14, 18).

Після смерті ОСОБА_3 , відкрилась спадщина, та як вбачається з матеріалами спадкової справи № 758/7679/24 на спадкове майно позивачу як спадкоємцю за законом видано відповідні свідоцтва про право на спадщину (Т.1, а.с. 163-279).

Крім того, судом встановлено що згідно відповіді приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кисельової О.В. № 53/01-16 від 08.05.2024, ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та в спадкову масу входить також право вимоги за договорами, а саме: Договором позики грошових коштів №1 від 07.12.2016; Договором позики грошових коштів №2 від 24.04.2017; Розпискою від 01.09.2017 підписана ОСОБА_1 ; Розпискою від 26.05.2022 року підписана ОСОБА_5 (Т.1, а.с. 15).

30 травня 2024 року на адресу ОСОБА_1 представником позивача адвокатом Архіповим О.Ю. було направлено лист-вимогу про погашення заборгованості за договорами позики та розпискою у сумі 1 060 000,00 доларів США (Т.1, а.с.25).

Згідно письмової відповіді на претензію щодо вимоги про погашення заборгованості від 11.06.2024, представник відповідача зазначає, що всі зобов`язання перед ОСОБА_3 були виконані ОСОБА_1 у 2017 році. Окрім того, станом на 2022 рік сплинув строк позовної давності та строк зберігання договорів позики грошових коштів, а отже ОСОБА_1 немає ніяких зобов`язань і перед ОСОБА_2 (Т.1, а.с. 26-27).

Будь-яких дій, направлених на повернення позики, відповідач не вчинив. Взятих на себе зобов`язань відповідач у визначений строк не виконав та до цього часу борг не повернув.

В ході розгляду справи судом були дослідженні також наступні докази, а саме копії медичних висновків, з яких вбачається, що з 2016 року ОСОБА_3 хворіла на тяжкі хвороби, зокрема прогресуючу хворобу Паркінсона, а у 2019 році отримала важку травму голови та струс мозку із неврологічними ускладненнями, внаслідок чого була госпіталізована (Т.1, а.с.103-114).

Згідно копію ухвали Шевченківського районного суду м. Києва №761/36051/20 від 13.12.2022 та згідно відомостей з офіційного веб-порталу сайту Судова влада України, в період часу з 2016 року по 2022 ОСОБА_3 зверталася за захистом своїх прав до суду з позовами у цивільних справах, як позивач та була відповідачем по справі №761/36051/20.

Також, в судовому засіданні було допитано в якості свідка ОСОБА_6 , який пояснив суду, що він натепер є пенсіонером, знав ОСОБА_3 та знайомий з ОСОБА_2 який є її сином. Працював у ОСОБА_3 неофіційно водієм десь з 1996 року по день її смерті, в АДРЕСА_1 . При цьому, також був оформленим ОСОБА_3 , як ФОП ОСОБА_3 мала чоловіка, з яким згодом розлучилася, її чоловік близько десяти років, як помер. Подробиць про договори позики не знає, та чув, що вона надавала кошти в позику. Присутнім при передачі коштів не був. На запитання представника позивача відповів, що ОСОБА_3 хворіла, та останній час, десь останні п`ять років потребувала сторонньої допомоги. Допомагав ОСОБА_3 її син ОСОБА_2 . З погіршенням стану здоров`я ОСОБА_3 , їй допомагала помічниця. Про травму голови ОСОБА_3 знає, що вона впала та забилася, після чого лікувалася в медичних закладах. Провідували її син та подруга. ОСОБА_2 проживав разом з матір`ю ОСОБА_3 в квартирі в АДРЕСА_1 . На запитання представника відповідача відповів, що в період з 2018 року по дату смерті матері ОСОБА_2 проживав разом з нею, піклувався про матір та доглядав її.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що відповідач не повернув суму позики, в порушення умов договорів безпроцентної позики, матеріали справи не містять доказів зворотного.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, вислухавши думку сторін по справі, пояснення свідка, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень

Суд за результатами оцінки доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, із врахуванням того, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, перевіривши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності для вирішення справи, дійшов наступних висновків.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного Кодексу України (надалі за текстом - ЦК України), договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання Сторонами.

Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності із ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності із ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності із ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

При цьому, заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Це вбачається із позиції Верховного Суду України у справі № 373/2054/16, в якій зазначено, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

У постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №143/280/17, провадження №61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18).

Згідно ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Зобов`язання за договором позики не припиняються внаслідок смерті позикодавця, оскільки не є нерозривно пов`язаними з його особою (ст.ст. 608, 1219 ЦК України).

Судом встановлено, що єдиним спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_3 є її син ОСОБА_2 , а отже йому належить право вимоги за договорами позики від 07.12.2016 та від 24.04.2017 та борговою розпискою від 01.09.2017.

Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

В той же час, з точки зору закону, в разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

На підтвердження укладених між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 договорів позики та боргової розписки та передачу йому грошових коштів представник позивача надав до суду засвідчені у порядку ст.95 ЦПК України копії договорів позики, розписки та пред`явив їх оригінали у судовому засіданні для огляду.

Наявність оригіналів зазначених договорів у позивача є свідченням як укладення договорів позики, так і їх невиконання відповідачем.

Відповідачем не надано суду доказів того, що договори позики, розписка, які укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є нечинними, їх дійсність не спростована. Позову про визнання правочинів недійсними (удаваними) відповідач не подавав, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано. З огляду на положення цивільного законодавства дані правочини є укладеними, нікчемними законом не визнані.

Твердження сторони відповідача про відсутність у ОСОБА_2 права на пред`явлення позовних вимог є безпідставними, оскільки відповідно до вимог статті 1218 ЦК України після смерті матері позивач успадкував усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, у тому числі й право вимоги за договорами позики та борговою розпискою.

Відповідно до приписів чинного цивільного законодавства право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя статті 1223 ЦК України), спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від часу прийняття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України), а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Суд також критично оцінює аргументи представника відповідача про те, що ОСОБА_1 немає діючих зобов`язань, в тому числі грошових, перед ОСОБА_3 та її спадкоємцем ОСОБА_2 . Натомість, як встановлено судом, оригінали договорів позики та боргової розписки перебувають у спадкоємця позикодавця, на них не зазначено про повернення оспорюваних сум, що свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Доказів протилежного суду не надано.

Щодо строків позовної давності

Стосовно заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності до заявлених вимог суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі статтею 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин.

У подальшому, рядом постанов Кабінету Міністрів України карантин на території України продовжувався, у тому числі він діяв як на час закінчення строку у межах якого позивач міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу до позичальника, так і на час звернення до суду з цим позовом.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30 березня 2020 року № 540-IX доповнено пункт 12 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Зазначені законодавчі зміни набули чинності з моменту опублікування Закону №540-ІХ, тобто з 02 квітня 2020 року. Отже, вказаною нормою права встановлено, що строки, визначені статтею 257 ЦК України на час дії карантину продовжуються автоматично.

В подальшому, дію карантину неодноразово було продовжено та постановою КМУ від 27 червня 2023 року №651, карантин відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Таким чином, з 01 липня 2023 року строки позовної давності мали б продовжуватись.

При цьому, 24 лютого 2022 року Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який діє до теперішнього часу.

Строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався. Станом на сьогодні строк дії воєнного стану продовжено, воєнний стан триває. Тобто, з 24.02.2022 по теперішній момент на території України діє воєнний стан та всі обмеження і заходи у зв`язку з його введенням.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-ІХ від 15.03.2022 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, крім інших, пунктом 19.

Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Таким чином, у даному випадку, існують три окремі грошові зобов`язання на суму 400000,00 доларів США, які згідно договору повинні бути повернуті до 07.03.2017; на суму 130000,00 доларів США, які згідно договору повинні бути повернуті до 24.07.2017 та на суму 530 000,00 доларів США, яка згідно договору повинні бути повернуті до 01.12.2017 (Т.1, а.с.9-13).

З наведеного вище вбачається, що перебіг позовної давності стосовно кожного із трьох окремих платежів розраховується окремо і розпочинається з моменту порушення строку його погашення.

Унормований статтею 257 ЦК України строк на звернення до суду з позовом про стягнення суми боргу за договором позики від 07.12.2016, почався з кінцевої дати повернення суми позики 07.03.2017 та закінчився 08.03.2020.

Прийнявши спадщину після смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_2 набув право вимоги до позичальника за договором позики від 07.12.2016 в тому ж обсязі прав і строків, які існували у первісного кредитора ОСОБА_3 .

У даному випадку заміна кредитора у зобов`язанні за вказаним договором позики, яка відбулась у порядку спадкування, у силу положень статті 262 ЦК України, не змінила порядку обчислення та перебігу позовної давності, оскільки спадкоємець, за правилами статті 1218 ЦК України набув права та обов`язки за договором позики від 07.12.2016 в обсязі, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Тобто право вимоги за договором позики від 07.12.2016, яке набув спадкоємець, обмежується обсягом прав, які існували у спадкодавця.

З урахуванням наведених норм та кінцевої дати повернення позики, суд дійшов висновку, що позовна давність за договором позики від 07.12.2016 позивачем пропущена. З заявою про поновлення строку позовної давності до суду звертався представник позивача. Однак, доводи представника позивача про те, що строк позовної давності було пропущено з поважних причин стороною позивача не було доведено.

Так, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження існування реальних причин (явищ, дій), які б могли об`єктивно завадити ОСОБА_3 та її правонаступнику ОСОБА_2 у визначений законом строк звернутися з позовом до суду. Натомість, в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_3 в період з 2016 до 2020 року зверталася за захистом своїх прав до суду з іншими позовами.

Надаючи оцінку доводам представника позивача, викладеним в позовній заяві про наявність обставин, які унеможливили подання позову в передбачений законодавством процесуальний строк, у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) та введенням воєнного стану в Україні суд зазначає наступне. Запровадження воєнного стану може бути підставою, яка відповідно до ч. 1 ст.127 ЦПК України повинна враховуватися під час вирішення питання щодо поновлення процесуального строку, якщо пропуск строку перебуває в прямому причинному зв`язку з такими обставинами. Водночас якщо процесуальний строк був пропущений до початку війни, питання про його поновлення повинно вирішуватися з врахуванням причин, з яких строк був пропущений, та тривалості пропуску строку до запровадження воєнного стану. Так позивачем не зазначено обставин та не надано доказів, які б доводили, що запровадження карантинних заходів та військовий стан не дозволяли йому скористатись судовим захистом. Окрім того, ОСОБА_3 та її правонаступник ОСОБА_2 не були позбавлені можливості подати позовну заяву через представника, а в подальшому через підсистему "Електронний суд". Сама лише вказівка на наявність поважних причин не є належним мотивуванням висновку про поновлення строку і є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Сам факт запровадження карантину та/чи воєнного стану не свідчить про безумовне поновлення пропущеного строку без наведення заявником негативних обставин, які зумовлені обмеженнями/обставинами і були перешкодою, неможливістю вчасно звернутись до суду. У такому разі в позовній заяві повинно бути належне обґрунтування та докази на підтвердження цих обставин, чого в даному випадку не доведено. На сьогодні наша держава забезпечила всі можливі умови для своєчасного звернення до суду. У випадку відсутності можливості особисто подати позовну заяву до суду у сторін є змога зробити це засобами поштового зв`язку або за допомогою представника (адвоката), а також є можливість звернутись до суду через систему «Електронний суд».

Крім того, обґрунтування представника позивача, який посилався на поважність причин пропуску строку звернення до суду ОСОБА_3 , яка з 2016 року хворіла на ряд тяжких хвороб, зокрема прогресуючу хворобу Паркінсона не є переконливими, оскільки наявність захворювання не перешкоджала ОСОБА_3 укласти 07.12.2016, 24.04.2017 та 01.09.17 договори позики та боргової розписки, що є предметом розгляду у даній справі.

З огляду вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики від 07.12.2016, у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Так, в цій частині позовних вимог, суд враховує заявлений стороною відповідача строк позовної давності.

За договором позики від 24.04.2017 термін повернення коштів визначено 24.07.2017. Відтак, з 25.07.2017 починається перебіг позовної давності в межах якого позичальник міг реалізувати своє право задля повернення наданих коштів у борг ОСОБА_1 та який збігав 24.07.2020.

Також, судом встановлено, що згідно боргової розписки від 01.09.2017 термін повернення коштів визначено 01.12.2017 та збігав 01.12.2020.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 21.06.2024.

Зваживши на викладені вище вимоги законодавства та врахувавши фактичні обставини справи, суд вважає, що строк позовної давності у даній справі за вимогами про стягнення заборгованості за договором позики від 24.04.2017 та борговою розпискою від 01.09.2017 позивачем не пропущено та наявні підстави для задоволення цих позовних вимог.

Враховуючи викладене, заява представника відповідача про застосування строку позовної давності до позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики від 24.04.2017 та борговою розпискою від 01.09.2017 не підлягає задоволенню.

Щодо суми до стягнення суд виходить з наступного.

Отже, позивач обґрунтовано звертається до відповідача із вимогами, що ґрунтуються на договірних зобов`язаннях, виконати умови договорів позики та повернути суми позики у валюті, а саме за договором позики від 24.04.17 у розмірі 130 000, 00 доларів США та за борговою розпискою від 01.09.2017 у розмірі 530 000, 00 доларів США.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046, ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Висновки щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті і порядку визначення у рішенні еквівалента суми боргу в національній валюті містяться також у постанові ВП ВС від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц.

Так, у разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення боргу в іноземній валюті не суперечать чинному законодавству та є обґрунтованими.

Виходячи з викладеного вище, невиконання відповідачем зобов`язань за договорами позики, розписки, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та їх задоволення.

Щодо позовних вимог про стягнення 3 % річних, то суд зазначає наступне.

Що стосується решти вимог позивача за договором позики від 24.04.17 та боргової розписки від 01.09.2017, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Статті 549 та 625 ЦК України регулюють зобов`язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, тобто лише наявність між сторонами договірних зобов`язань могла надавати позивачу право нараховувати суми відповідно до даних норм закону.

Крім того, вказане грошове зобов`язання у вигляді 3 % річних і встановленого індексу інфляції за весь час прострочення не було включене та і не могло бути включеним до складу спадщини, оскільки не існувало на момент прийняття спадщини.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові у справі № 185/5681/18 від 26 жовтня 2022 року, інфляційні втрати за прострочення виконання зобов`язань та три відсотки річних від простроченої суми не підлягають стягненню з відповідачки на користь позивачки, як спадкоємця, у зв`язку з відсутністю між ними договірних зобов`язань.

За вимогами ЦК України склад спадщини має певні особливості: у порядку спадкування переходять лише ті права та обов`язки спадкодавця, що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті; права та обов`язки спадкодавця переходять до правонаступників як єдине ціле з урахуванням усіх забезпечувань та обтяжень.

За змістом ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті і немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не установлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, якщо вони нерозривно пов`язані з його особою й у зв`язку з цим не можуть бути виконані іншою особою.

Частиною 2 ст. 1230 ЦК України передбачено, що до спадкоємця переходить право на стягнення неустойки (штрафу, пені) у зв`язку з невиконанням боржником спадкодавця своїх договірних обов`язків, яка була присуджена судом спадкодавцеві за його життя.

При застосуванні буквального тлумачення ч.1 ст. 1230 ЦК України можливий висновок, що спадкоємці набуватимуть лише право на відшкодування збитків, завданих спадкодавцеві у договірних зобов`язаннях. Однак це не в повній мірі відповідало б нормам статей 608, 1218, 1219 ЦК України, та суперечило б принципу справедливості, інакше в нерівному становищі опинялися спадкоємці кредитора-учасника договірного зобов`язання та спадкоємці кредитора-учасника недоговірного зобов`язання.

Тому основним критерієм, при включенні таких прав до складу спадщини, повинно бути встановлено, чи є право нерозривно пов`язаним із особою кредитора.

В згаданому вище рішенні Верховний Суд прийшов до висновку, що оскільки правовідносини між померлим кредитором та позичальником припинилися у зв`язку зі смертю позикодавця, а позивачка, як спадкоємець, стороною такого договору не була, до неї не перейшли майнові права спадкодавця.

На правовідносини між спадкоємцями та позичальником не поширюються норми закону, які регулюють загальні наслідки невиконання стороною договірних зобов`язань.

Виходячи з викладеного вище, відсутності рішення суду про стягнення боргу за договорами позики за життя позикодавця, спадкодавця позивача, підстави для задоволення вимог позивача в частині стягнення трьох відсотків річних відсутні.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про відмову у позові в цій частині.

При вирішенні спору суд також враховує наступне.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст. 263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.ч.1,2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи те, що в наданих суду договорі безпроцентної позики від 24.04.2017, та письмовій розписці про отримання грошових коштів від 01.09.2017 позичальником, прямо зазначено про отримання відповідачем грошових коштів в сумі 130 000, 00 доларів США та 530 000, 00 доларів США і обов`язок їх повернути до 24.07.20 та 01.12.20, а також те, що відповідачем зазначених коштів не було повернуто, суд вважає доведеним, що вказане зобов`язання належним чином не виконано. При цьому, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи невизнання відповідачем позову, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики та боргової розписки в розмірі суми позики 660 000,00 доларів США.

З врахуванням вищевикладеного позов підлягає частковому задоволенню.

Крім того, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог у пропорційному відношенні 54,77%, сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача користь позивача та буде пропорційною розміру задоволених позовних вимог становить - 6 633,74 грн (54,77% від 12 112,00 грн).

Щодо стягнення судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`ятнадцяти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів сторона зробила про це відповідну заяву.

Представником позивача - адвокатом Архіповим О.Ю. в позовній заяві та відповіді на відзив було зазначено, що у відповідності до вимог до ч. 8 ст. 141 ЦПК України докази витрат на правничу допомогу адвоката будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення у справі судового рішення.

Відтак, розподіл судових витрат позивача на правничу допомогу підлягає вирішенню через п`ять днів після ухвалення рішення суду та подання відповідних доказів.

Керуючись ст.ст.11, 509, 525, 526, 530, 610, 612, 625, 1046, 1047, 1049, 1216, 1218, 1281, 1282 ЦК України, ст.ст.3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 24.04.2017 у розмірі 130 000, 00 доларів США та заборгованість за борговою розпискою від 01.09.2017 у розмірі 530 000, 00 доларів США, що в загальному розмірі становить 660 000 (шістсот шістдесят тисяч) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 6 633 (шість тисяч шістсот тридцять три) гривні 74 копійки.

В іншій частині вимог позовної заяви відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Богуславський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса проживання позивача: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації відповідача: АДРЕСА_3 .

Головуючий: суддя К. С. Романенко