ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року

м. Київ

справа № 201/5647/23

провадження № 61-5480св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А, Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2023 року в складі судді Ткаченко Н. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2024 року в складі колегії суддів: Барильської А. П., Демченко Е. Л., Макарова М. О.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - ГУ ПФУ в Дніпропетровській області) про відшкодування майнової шкоди.

Позов мотивований тим, що він є пенсіонером Міністерства оборони України, перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області та отримує пенсію, призначену відповідно до норм Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

На підставі цього Закону ІНФОРМАЦІЯ_1 розрахував основний розмір його пенсії після звільнення, виходячи з 71 % грошового забезпечення. Проте відповідно до протоколу від 17 березня 2018 року ГУ ПФУ України в Дніпропетровській області понизило йому відсоткову ставку розміру пенсії з 71 % до 70 % грошового забезпечення чинних військових.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 березня 2022 року у справі № 160/583/22, ухваленим за його позовом, крім іншого, зобов`язано ГУ ПФУ в Дніпропетровській області провести перерахунок та виплату йому пенсії з 01 квітня 2019 року на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 від 01 листопада 2021 року № ФД95166, з урахуванням раніше виплачених сум.

Таким чином, йому завдано майнову шкоду протиправною бездіяльністю відповідача при здійсненні ним своїх повноважень щодо перерахунку та виплати пенсії за вислугу років з 01 квітня 2019 року.

Позивач з урахуванням уточнення позовних вимог просив стягнути з держави на його користь відшкодування майнової шкоди, завданої йому внаслідок вчинення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області протиправної бездіяльності щодо проведення перерахунку пенсії з 01 квітня 2019 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704, кошти в розмірі 6 555 652,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що виплата пенсії є функцією, яка покладена на Пенсійний фонд України, який є окремою юридичною особою. Грошові кошти у вигляді перерахованої пенсії, яка належить позивачу, не є власністю ГУ ПФУ в Дніпропетровській області та не знаходиться на його рахунках.

Фактичне, у повному обсязі, виконання судового рішення, можливе лише за наявності відповідного бюджетного призначення за рахунок державного бюджету. Невиплата грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин, оскільки ГУ ПФУ в Дніпропетровській області не має юридичної можливості виконати судове рішення в частині виплати коштів, нарахованих за рішенням суду. Інших фінансових можливостей, крім зазначених, для здійснення виплат, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області не має. Крім того, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області звернулось до Пенсійного фонду України із листом від 21 лютого 2023 року № 0400-010508-5/22976 про можливість фінансування виплати нарахованої доплати у розмірі 238 075,13 грн для виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 березня 2022 року в справі № 160/583/22 за позовом ОСОБА_1 в повному обсязі.

Отже, фінансування виплати нарахованої позивачу доплати за рішенням суду за період з квітня 2019 року до 2022 року (включно) буде здійснено в межах затверджених бюджетних призначень на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями судів, оскільки виплата пенсій здійснюються ГУ ПФУ в Дніпропетровській області виключно за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством. Також ГУ ПФУ в Дніпропетровській області сума пенсії на виконання рішення суду за певний період вже нарахована, обліковується в Пенсійному фонді України, втім, не є виплаченою у зв`язку з тим, що кошти передбачені відповідною бюджетною програмою на дані цілі до територіального управління Пенсійного фонду України не надходили.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердив, що у позові (з урахуванням уточнення позову від 06 липня 2023 року) під майновою шкодою він має на увазі недоотримані кошти пенсії з 2019 року, які суд зобов`язав відповідача виплатити позивачу. З цього приводу суд зауважив, що стягнення коштів недоотриманої пенсії з відповідача в межах цивільної справи, що наразі розглядається судом, призведе до повторного стягнення тієї ж суми заборгованості, що є неприпустимим.

При цьому виділення коштів із Державного бюджету на погашення заборгованості з виплати пенсії не залежить від волевиявлення територіального органу Пенсійного фонду України, тому у діях ГУ ПФУ в Дніпропетровській області ознаки бездіяльності щодо невиплати вказаної суми заборгованості, про які зазначає позивач, відсутні. Водночас ГУ ПФУ в Дніпропетровській області не наділене повноваженнями щодо самостійного розпорядження коштами Фонду, виплата нарахованої суми пенсійних виплат за судовим рішенням, яка не заперечується відповідачем, буде проведена за наявності відповідного бюджетного фінансування Пенсійним фондом України.

Виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу. Проте норми законодавства не встановлюють першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Оскільки заборгованість станом на час розгляду справи не виплачена, відповідно вимоги щодо нарахування та стягнення суми компенсації втрати частини доходів за період у зв`язку з порушенням строків виплати суми недоотриманої пенсії є передчасними та задоволенню не підлягають.

Посилання позивача на те, що довідки (протоколи) про перерахунок пенсії в пенсійній справі ОСОБА_1 з 01 квітня 2019 року та з 01 липня 2022 року підроблені, є необґрунтованими, оскільки вирок суду за цими фактами відсутній. Зі слів позивача, відомості про кримінальне правопорушення начебто внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, але доказів цим твердженням позивач не надав. Також позивач повідомив суду, що його потерпілим у цьому кримінальному провадженні не визнано.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2023 року змінено в частині мотивів відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про відшкодування майнової шкоди. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову, але не погодився із мотивами відмови у задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідно до покладених завдань і функцій Пенсійний фонд України є суб`єктом владних повноважень у сфері нарахування та виплат пенсій, а спори, що виникають між учасниками цих відносин, є публічно-правовими, тому їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів.

Згідно з частиною першою статті 1166, статтею 1173 ЦК України обов`язковими умовами настання відповідальності є наявність шкоди, протиправної поведінки заподіювача шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою та вина заподіювача шкоди.

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Водночас позивач, заявляючи позовні вимоги про стягнення з відповідача майнової шкоди у розмірі 6 555 652,00 грн, під майновою шкодою розуміє вимоги про стягнення з відповідача грошових кошів у вигляді недоотриманої ним пенсії, тобто вказана сума не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1166, 1173, 1174 ЦК України. Крім того, нарахування індексації та компенсації на суму недоотриманої пенсії також не можна вважати майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі зазначених вище статей ЦК України.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду щодо їх оцінки.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У квітні 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2024 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суди порушили норми процесуального права та неправильно застосували норми матеріального права, не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду в подібних правовідносинах, а тому зробили помилковий висновок про відмову в задоволенні позову;

суди неповно з`ясували обставини цієї справи, адже проігнорували, що діями відповідача йому спричинено майнову шкоду і саме він зобов`язаний її відшкодувати в повному обсязі;

ГУ ПФУ в Дніпропетровській області у своїй діяльності повинно керуватись нормами законодавства та виконувати обов`язки щодо перерахунку пенсій особам звільненим з військової служби. Крім того, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області повністю ігнорує у своїй діяльності релевантні висновки, викладені у постановах Верховного Суду в подібним правовідносинах;

суди не звернули належної уваги на те, що сам по собі протокол перерахунку пенсії має всі ознаки підробленого документа з причин внесення до нього завідомо неправдивих відомостей.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 травня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 201/5647/23 і витребувано справу із суду першої інстанції.

У травні 2024 року матеріали справи № 201/5647/23 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2025 року доповнення від 15 квітня 2024 року та від 04 травня 2024 року до касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2024 року залишено без розгляду, справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 01 травня 2024 року зазначено, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі № 520/2098/19, від 13 січня 2021 року у справі № 440/2722/20, від 04 лютого 2019 року у справі № 240/5401/18, від 06 лютого 2019 року у справі № 522/2738/17, від 24 квітня 2018 року у справі № 686/12623/17 та у постановах Верховного Суду України від 22 квітня 2014 року у справі № 21-484а13, від 10 березня 2015 року у справі №21-70а15).

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області та отримує пенсію, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 березня 2022 року в справі № 160/583/22 позовні вимоги ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області задоволено частково. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 квітня 2019 року на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 від 01 листопада 2021 року № ФД95166, з урахуванням основних і додаткових видів грошового забезпечення. Зобов`язано ГУ ПФУ в Дніпропетровській області провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 квітня 2019 року на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 від 01 листопада 2021 року № ФД95166, з урахуванням раніше виплачених сум.

На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 березня з 2022 року у справі № 160/583/22, проведено перерахунок пенсії з 01 квітня 2019 року у розмірі 70 % від грошового забезпечення 19 192,50 грн, яке зазначено у довідці від 01 листопада 2021 року № ФД95166, наданій ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ГУ ПФУ у Дніпропетровській області позивачу повідомило, що 16 лютого 2022 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову за № 118 «Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верст населення у 2022 році», відповідно до якої з 01 березня 2022 року розміри пенсій, призначених відповідно до статей 13, 21 і 36 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», без урахування надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації пенсії, доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, щомісячної доплати до пенсії, адресної допомоги до пенсійної виплати та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, підвищуються на коефіцієнт збільшення у розмірі 1,14.

З 01 березня 2022 року розмір пенсії позивача склав 15 315,62 грн.

Доплата пенсії на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 березня 2022 року по справі № 160/583/22 за період з 01 квітня 2019 року по 30 червня 2022 року складає 238 075,13 грн.

Позиція Верховного Суду

Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20).

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією та законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто, в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Частина перша статті 4 КАС України визначає, що публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2); а суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (зокрема без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт під час здійснення ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, зокрема на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити їх захистити шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю (частина перша статті 5 КАС України).

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; у спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (пункти 1 і 2 частини першої статті 19 КАС України).

Отже, до справ адміністративної юрисдикції процесуальний закон відніс публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

До адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин. Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого права та інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень. При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду 14 травня 2019 року у справі № 910/16744/17 (провадження № 12-255гс18)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 686/6775/18 (провадження

№ 61-42631сво18) зазначено, що: «Предметом судового розгляду у цій справі є вимога судді у відставці про стягнення з держави Україна в особі управління Державної казначейської служби у місті Хмельницькому майнової шкоди у сумі 43 846,04 грн, завданої позивачеві внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного закону щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці останньому завдало майнової шкоди у вигляді утриманого податку з доходів фізичних осіб. З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц (провадження № 14-360цс18) зазначено, що: «Спори з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження чи звільнення, на відміну від спорів щодо оскарження рішень (нормативно-правових або індивідуальних актів), дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, мають розглядатися за правилами адміністративного судочинства незалежно від того, чи здійснює орган, з яким виник спір, у правовідносинах з позивачем владні управлінські функції. Для визначення юрисдикції спору з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження чи звільнення суд має встановити, чи проходила особа публічну службу, а також, у зв`язку з чим - прийняттям, проходженням або звільненням - виник спір. Спори, пов`язані з визначенням розміру суддівської винагороди та щомісячного довічного грошового утримання і їх виплатою є такими, що пов`язані з проходженням та звільненням з публічної служби. А тому на них поширюється юрисдикція адміністративного суду. Якщо спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби, а орган, в якому особа перебувала на цій службі, не здійснював щодо неї публічно-владні управлінські функції у спірних правовідносинах».

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

при зверненні з позовом ОСОБА_1 просив стягнути з держави на його користь відшкодування майнової шкоди, завданої йому внаслідок вчинення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області протиправної бездіяльності щодо проведення перерахунку пенсії з 01 квітня 2019 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704, кошти в розмірі 6 555 652,00 грн. Тобто позивач посилався на те, що ГУ ПФУ в Дніпропетровській області спричинено йому майнову шкоду недоплатою пенсії за період, починаючи з 2019 року;

відповідачем за такою вимогою визначено ГУ ПФУ в Дніпропетровській області - суб`єкт владних повноважень, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, тобто уповноважений здійснювати нарахування і виплату пенсії позивачу;

при відмові у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що стягнення коштів недоотриманої пенсії з відповідача в межах цивільної справи, призведе до повторного стягнення тієї ж суми заборгованості, що є неприпустимим. Крім того, виділення коштів із Державного бюджету на погашення заборгованості з виплати пенсії не залежить від волевиявлення територіального органу Пенсійного фонду України, тому у діях ГУ ПФУ в Дніпропетровській області ознаки бездіяльності щодо невиплати вказаної суми заборгованості, про які зазначає позивач, відсутні. Водночас ГУ ПФУ в Дніпропетровській області не наділене повноваженнями щодо самостійного розпорядження коштами Фонду, виплата нарахованої суми пенсійних виплат за судовим рішенням, яка не заперечується відповідачем, буде проведена за наявності відповідного бюджетного фінансування Пенсійним фондом України. Таким чином, на переконання суду першої інстанції, підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди відповідно до статті 1173 ЦК України немає;

змінюючи рішення суду першої інстанції у мотивувальній частині, апеляційний суд вказав, що при пред`явленні вимог про стягнення з відповідача майнової шкоди у розмірі 6 555 652,00 грн, під майновою шкодою позивач розуміє вимоги про стягнення з відповідача грошових кошів у вигляді недоотриманої ним пенсії. Проте вказана сума не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1166, 1173, 1174 ЦК України. Крім того, нарахування індексації та компенсації на суму недоотриманої пенсії також не можна вважати майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі зазначених статей ЦК України;

суди, вирішуючи позов ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про відшкодування майнової шкоди, не визначились із правовою природою спірних правовідносин, не звернули увагу на суб`єктний склад, у зв`язку із чим зробили помилковий висновок про підсудність зазначеної справи судам цивільної юрисдикції та розглянули її по суті;

між сторонами виник публічно-правовий спір стосовно права, яке позивач вважав порушеним, що набуте ним саме у зв`язку з проходженням військової служби (публічної служби). Тому спір, який виник між сторонами, є адміністративно-правовим, і справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Отже, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Крім того, у цій справі конфлікт юрисдикцій відсутній, адже позивач не звертався із аналогічним позовом про відшкодування майнової шкоди до адміністративного суду.

Посилання у касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі № 520/2098/19, від 13 січня 2021 року у справі № 440/2722/20, від 04 лютого 2019 року у справі № 240/5401/18, від 06 лютого 2019 року у справі № 522/2738/17, від 24 квітня 2018 року у справі № 686/12623/17 та у постановах Верховного Суду України від 22 квітня 2014 року у справі № 21-484а13, від 10 березня 2015 року у справі №21-70а15 є безпідставним, оскільки такі не є релевантними до спірних правовідносин, які виникли у цій справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частинами першою та другою статті 414 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з порушенням норм процесуального права. Тому касаційну скаргу слід задовольнити частково, вказані судові рішення скасувати, а провадження у справі закрити.

Оскільки касаційний суд вирішив на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України закрити провадження у справі, то він відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України роз`яснює позивачеві його право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи до відповідного суду адміністративної юрисдикції.

Керуючись статтями 255, 256, 400, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2024 року скасувати.

Провадження у справі № 201/5647/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відшкодування майнової шкоди закрити.

Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд цієї справи віднесений до юрисдикції адміністративного суду. Протягом десяти днів з дня отримання копії судового рішення заявник може звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2024 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко