ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025року

м. Київ

справа № 465/1120/17

провадження № 61-2072св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 14 січня 2025 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Левика Я. А., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини.

Позовна заява мотивована тим, що 26 березня 2016 року між нею ОСОБА_2 було укладено шлюб, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка - ОСОБА_4 . Проте, після народження дитини відповідач змінив своє ставлення до неї, став байдужим, постійно провокував сварки, коштів на утримання дитини не надавав. 18 січня 2017 року відповідач вигнав її з малолітньою дочкою з квартири, де вони проживали та були зареєстровані. На цей час дитина проживає разом з нею та перебуває на повному утриманні її батьків, тоді як вона, доглядаючи дитину, не працює, засобів для проживання, окрім соціальної допомоги від держави, не має. Відповідач проживає окремо та не бере участі у матеріальному забезпеченні дочки, хоча є працездатною особою і має постійний дохід. Добровільно надавати кошти на утримання дитини, а також на її утримання до досягнення дитиною трьох років відмовляється. Таким чином, з січня 2017 року вони подружніх відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть, а подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам та інтересам дитини.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд:

- розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 26 березня 2016 року у Залізничному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 84;

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дочки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку, починаючи з 01 березня 2017 року до досягнення дитиною повноліття;

- стягнути з відповідача на її утримання аліменти у розмірі 1/20 частки з усіх видів його заробітку, починаючи з 01 березня 2017 року до досягнення дочкою трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 06 листопада 2017 року у складі судді Ванівського Ю. М. позов ОСОБА_1 задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 26 березня 2016 року у Залізничному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 84, розірвано.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, починаючи з 01 березня 2017 року до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі 1/20 частини з усіх видів заробітку, починаючи з 01 березня 2017 року до досягнення дочкою трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочне рішення суду у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Заочне рішення районного суду мотивовано тим, що сімейні відносини між сторонами припинені на початку 2017 року, примирення подружжя неможливе, сумісного господарства сторони не ведуть, спільно не проживають. Отже, враховуючи вищевикладене, підстави, на які посилається позивачка, наполягаючи на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, збереження сім`ї неможливо, шлюб фактично розпався, існує формально, тому позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню.

Враховуючи, що відповідач є працездатною людиною, має дохід, беручи до уваги межі заявлених позовних вимог, суд вважав за необхідне позовні вимоги про стягнення аліментів з відповідача на утримання дочки та на утримання позивачки до досягнення дитиною трьох роківзадовольнити, стягнувши з нього на утримання дочки аліменти в розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку, а на утримання позивачки у розмірі 1/20 частки з усіх видів його заробітку.

Суд першої інстанції розглянув справу у заочному порядку, так як позивачка та її представник у судове засідання не з`явилися, повідомили суд про слухання справи у їх відсутність. Відповідач не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомляв.

Не погоджуючись із вищевказаним заочним рішенням районного суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 22 березня 2024 року звернувся до суду із заявою про його перегляд.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 29 травня 2024 року у поновленні строку на подання заяви про перегляд заочного рішення відмовлено. Заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 листопада 2017 рокуу справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини та розірвання шлюбу залишено без задоволення.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 02 липня 2024 року відкрито апеляційне провадження у вищевказаній справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 листопада 2017 року.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 14 січня 2025 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 листопада 2017 року закрито.

Закриваючи апеляційне провадження, суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскаржуване заочне рішення ухвалене 06 листопада 2017 року, а ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції із заявою про його перегляд у березні 2024 року, тобто більше ніж через шість років після його ухвалення. Доводи відповідача про те, що він не був обізнаний про наявність заочного рішення спростовуються матеріалами справи.

Отже, незважаючи на ухвалу про відмову в перегляді заочного рішення і положення частини четвертої статті 231 ЦПК України 2004 року, згідно з якою строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, апеляційний суд дійшов висновку, що оскарження рішення суду через надмірно тривалі строки після ухвалення судового рішення, без будь-яких причин пропуску таких строків, знаючи про розгляд справи у суді першої інстанції, є втручанням у принцип правової визначеності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення апеляційного суду скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Франківського районного суду м. Львова. Підставами відкриття касаційного провадження зазначено пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та абзац четвертий пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України.

У травні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2025 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини, за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 14 січня 2025 рокупризначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про закриття апеляційного провадження у справі, оскільки не врахував, що строк на апеляційне оскарження заочного рішення обчислюється не з моменту ухвалення заочного рішення чи отримання його копії, а з дати постановлення судом ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення (частина четверта статті 287 ЦПК України). У цій справі відповідач відповідно до вимог частини першої статті 354 ЦПК України звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою протягом 30 днів з дня постановлення судом ухвали про залишення його заяви про перегляд заочного рішення без задоволення (29 травня 2024 року), а саме 27 червня 2024 року. Отже, строк на апеляційне оскарження не було пропущено, а тому у суду апеляційної інстанції не було підстав його досліджувати.

Посилається на відповідні правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини.

Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 06 листопада 2017 року у складі судді Ванівського Ю. М. позов ОСОБА_1 задоволено.

Не погоджуючись із вищевказаним заочним рішенням районного суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 22 березня 2024 року звернувся до суду із заявою про його перегляд.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 29 травня 2024 року у поновленні строку на подання заяви про перегляд заочного рішення відмовлено. Заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини та розірвання шлюбу залишено без задоволення.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 02 липня 2024 року відкрито апеляційне провадження у вищевказаній справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 листопада 2017 року.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 14 січня 2025 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 листопада 2017 року закрито.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Згідно з частиною четвертою статті 287 ЦПК України у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

У пункті 13 частини першої Перехідних положень ЦПК України передбачено, що судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 231 ЦПК України (у редакції, чинній на час ухвалення заочного рішення), у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Застосування вищезазначених процесуальних норм розтлумачено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16, провадження № 14-74цс21, з урахуванням постанови від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20, провадження № 14-25цс24.

Застосування зазначених процесуальних норм не є складним для судової практики.

14 січня 2025 року ухвалою Львівського апеляційного суду апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 листопада 2017 року закрито, оскільки, на думку апеляційного суду, оскарження ОСОБА_2 заочного рішення районного суду через надмірно тривалі строки без будь-яких поважних причин пропуску цих строків слід вважати втручанням відповідача у принцип правової визначеності.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції Верховний Суд не погоджується та вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Верховний Суд звертає увагу на те, що ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою у строк, визначений частиною четвертою статті 231 ЦПК України 2004 року, положення якої є аналогічними положенням частини четвертої статті 287 ЦПК України у чинній редакції. Вимоги вказаної норми процесуального права є імперативними і суд не має права її не застосовувати.

Особливість цієї процесуальної норми права, як і особливість заочного розгляду справи, у тому, що поважність пропуску строку на оскарження рішення суду перевіряється не апеляційним судом, а судом, який ухвалив заочне рішення суду, і здійснює його перегляд за заявою відповідача відповідно до вимог статті 287 ЦПК України.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для закриття апеляційного провадження у справі.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати, справу направити до апеляційного суду для вирішення процесуального питання згідно з вимог ЦПК України.

При новому розгляді справи апеляційному суду слід звернути увагу на те, що при відмові у поновлені строку на перегляд судового рішення застосовується імперативні вимоги, передбачені статтею 126 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої та четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

За таких обставин ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України, постановлена з порушенням норм процесуального права, що у силу частини четвертої статті 406 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Львівського апеляційного суду від 14 січня 2025 рокускасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець