Провадження № 2/947/239/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2025 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Макаренко Г.В.

представника позивача Шалару О.І.

представника відповідача адвоката Домбровської М.А.

розглянувши за правилами загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом-

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду м. Одеси 12.06.2023 року надійшла позовна заява , яка подана в інтересах ОСОБА_1 його представником адвокатом Шалару О.І., з вимогами до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом.

Підставою для позовних вимог позивачем визначені факти встановлені постановою Одеського апеляційного суду від 09.03.2023 року у справі №947/5473/22, а саме що при розгляді вказаної цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , були частково задоволені позовні вимоги та встановлено факт спільного проживання батька позивача ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу протягом періоду з 01 січня 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Враховуючи що вказана квартира була придбана під час спільного проживання позивач просить суд застосувати презумпцію спільної сумісної власності придбаного під цей час майна , та у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , належну останньому частку квартиру визнати спадковим майном, право на отримання якого має позивач як єдиний спадкоємець.

Відповідач та його представник не погоджуючись з заявленими вимогами наполягають на тому, що вищевказаним рішенням Одеського апеляційного суду від 09.03.2023 року у справі №947/5473/22 вже було відмовлено у задоволені вимог ОСОБА_1 про визнання за ним право власності на частку спірної квартири за правом спадкування, будь-яка преюдиція не є абсолютною а тому факт спільності проживання спростовується наявними доказами які не були досліджені у іншої справі , а крім того вказане майно було придбано за особисті кошти ОСОБА_2 без участі ОСОБА_3 що свідчить про те, що майно є особистою власністю відповідачки.

Як встановлено судом право власності на квартиру АДРЕСА_1 , 15 лютого 2012 року зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 30 січня 2012 року, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради. В свою чергу вказане свідоцтво про право власності на квартиру було видано на підставі договору № 39/02-01 про участь у Фонді фінансування будівництва виду А «Маршал» від 04 лютого 2011 року, додаткової угоди № 7 від 04 листопада 2011 року, договору № 26 про відступлення майнових прав від 04 листопада 2011 року, додаткової угоди № 26 від 04 листопада 2011 року, акту прийому-передачі від 18 листопада 2011 року.

18 лютого 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна подружжя (справа № 947/1308/20). Відповідачка під час розгляду вказаної справи не заперечувала факту проживання однією сім`єю зі ОСОБА_3 , проте ІНФОРМАЦІЯ_3 останній помер, а вказаний позов було залишено без розгляду.

У лютому 2022 року ОСОБА_1 ( син ОСОБА_3 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та визнання права власності на спадкове майно ( справа 947/5473/22).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2022 року

у позові відмовлено. Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт спільного проживання ОСОБА_3 з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу у вказаний період, оскільки встановлені обставини справи та підстави, наведені позивачем, не є такими, з якими закон пов`язує правовий статус жінки та чоловіка, які перебувають у фактичних шлюбних відносинах. Суд не взяв до уваги посилання позивача на наявність зустрічного позову ОСОБА_2 у справі № 947/1308/20, оскільки ці обставини судом не встановлювались і жодного рішення у вказаній справі по суті спору ухвалено не було. Крім того, ОСОБА_2 у зустрічному позові просила здійснити поділ майна подружжя та виділити спірну квартиру саме їй, а ОСОБА_3 залишити машино-місце та автомобіль, а також визнати спільним зобов`язання за кредитним договором, укладеним з АТ «Альфа-Банк», що свідчить про незгоду відповідачки з позовом ОСОБА_3 . Також суд вказав, що ОСОБА_1 не скористався можливістю вступити у справу № 947/1308/20 як правонаступник батька, оскарживши ухвалу про залишення позову без розгляду.

Постановою Одеського апеляційного суду від 09 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2022 року в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу скасовано та в цій частині ухвалено нове судове рішення про задоволення позову. Встановлено факт спільного проживання батька позивача ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , із ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01 січня 2010 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 . В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Апеляційний суд, ухваливши нове рішення у вказаній частині, виходив з того, що позивач належними доказами довів факт проживання ОСОБА_2 зі ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період із січня 2010 року до січня 2019 року. Разом з тим апеляційний суд погодився з висновками районного суду в частині відмови у визнанні за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири, вважаючи ці вимоги, за відсутності доказів відмови нотаріуса в оформленні спадкових прав позивача, передчасними.

Постановою Верховного суду від 20 лютого 2024 року касаційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Домбровська Марія Андріївна, залишена без задоволення, а постанова Одеського апеляційного суду від 09 березня 2023 залишена без змін.

26 січня 2022 року державним нотаріусом Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одесі видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким ОСОБА_1 є спадкоємцем належного ОСОБА_3 майна машино-місця № НОМЕР_1 , загальною площею 17,5 кв. м, розташованого на АДРЕСА_2 .

14.04.2023 року державним нотаріусом Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одесі надана ОСОБА_1 інформаційний лист стосовно відсутності можливості видати свідоцтво про право власності на частку у спільному майні яке належало його батьку ОСОБА_3 , з рекомендацією звернення за захистом своїх інтересів до суду.

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Правовідносини пов`язані із поділом спільного майна подружжя та успадкування врегульовані Сімейним кодексом України ( далі СК України ) та Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ).

Предметом розгляду у даної справі є вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку майна яке належало спадкодавцю в якості спадщини по закону.

1. Розгляд вимог про визнання квартири АДРЕСА_1 спільним сумісним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Відповідно до наявних доказів право власності на спірну квартиру виникло у звязку із придбанням у 2011 році майнових прав, яки після прийняття будинку в експлуатацію трансформувались у право власності на квартиру 30 січня 2012 року.

Рішенням суду постановою Одеського апеляційного суду від 09.03.2023 року у справі №947/5473/22 встановлено факт спільного проживання ОСОБА_3 із ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01 січня 2010 року до 31 грудня 2018 року.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

06 вересня 2022 року Верховний Суд при розгляді справи №640/10625/21 навів наступні правові висновки:

«Факти, установлені в прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиційний характер. Преюдиційність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиційність у процесуальному праві виражена як обов`язок суду, який розглядає справу, прийняти без перевірки та доказів факти, які раніше вже були встановлені набутим законної сили судовим рішенням або вироком у будь-якій іншій справі. Преюдиційність дозволяє уникнути ухвалення суперечливих судових фактів щодо одного й того ж питання та вирішувати справи з найменшими витратами часу та засобів. Суть преюдиції полягає в неприпустимості ставлення під сумнів судового рішення, яке набрало законної сили, а також повторного розгляду судом одного й того самого питання між тими самими сторонами. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішенням; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі».

У даному випадку вказаним вище рішенням суду, яка набрало законної сили ( було залишено без змін Верховним Судом) були встановлені обставини факт спільного проживання ОСОБА_3 із ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01 січня 2010 року до 31 грудня 2018 року, при цьому сторонами у вказаної справі були саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . яки є сторонами і у даної справи, що розглядається зараз.

Таким чином факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у період придбання спірного майна ( період 2011-2012 років) встановлено рішенням суду яке має преюдиційне значення для розгляду даної справи і не потребує додаткового доказування.

Суд критично відноситься до позиції сторони відповідача про можливість спростування преюдиції в іншої справі , так як вказана можливість у відповідності до вимог ч. 5 ст. 82 ЦПК України відноситься лише до тих справ у яких не брала участь особа, яка спростовує встановленні іншим рішенням суду обставини.

Національне законодавство України передбачає можливість виникнення взаємних прав та обов`язків у чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Так, зокрема, відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу ( за час спільного проживання тощо). Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі №339/116/16-ц (провадження №61-15462св18). Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування і встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

У даному випадку на спростування презумпції спільності прав власності на спірну квартиру стороною відповідача надані в якості доказів відомості про те, що під час придбання і у період який передував придбанню спірного майна ( майнових прав) відповідачка мала дохід суттєвого розміру а крім того, по клопотанню сторони відповідачки судом були допитані свідки: ОСОБА_4 ( сестра відповідачки) , яка у судовому засіданні 22.05.2025 пояснила, що з сестрою займались підприємницькою діяльністю а квартира була придбана ОСОБА_2 за кошти що були отримані свідком у 2021 році від продажу квартири у м. Первомайську в якості спадщини після смерті матері, більше половина яких у розмірі 37 000 доларів США була передана свідком відповідачці без написання будь-яких розписок, а також особисто відповідачкою зароблені під час підприємницької діяльності; а також ОСОБА_5 , яка у судовому засіданні 02.07.2025, пояснила що є давньою знайомою відповідачкою з якою якийсь час з 2007 року мала спільний бізнес у звязку із чим приїжджала у гості до ОСОБА_2 та не бачила там мужчин , але щодо особистих стосунків не питала.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.

Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц)

Проаналізувавши надані стороною відповідачки докази суд приходить до висновку що належними та допустимими доказами не було доведено факту наявності перед придбанням у 2011 році у відповідачці особистих накопичень яки дозволяли придбати спірне майно.

Пояснення свідка ОСОБА_4 яка є рідною сестрою відповідачки є суперечливими щодо розміру, отриманих від продажу спадщини матері майна, грошових коштів та їх використання то пояснювалось що вони були вкладені у підприємницьку діяльність то передані сестрі для придбання майна, а також щодо особистого життя сестри - то відомо майже все про власне життя сестри то не відомо про наявні кредити. Крім того відсутність будь яких письмових доказів як факту продажу спадщини, та отримання грошей у сумі достатньої для придбання спірного майна так і по факту передачі коштів, визиває критичне ставлення щодо правдивості всіх обставин про які розповідає свідок.

Свідок ОСОБА_5 окрім самого факту знайомства відповідей на питання наявності у відповідачки власних грошей для придбання спірного майна не надала.

Судом, у відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України , також приймається до уваги і висновок Верховного суду, зазначений у постанові від 20 лютого 2024 року по справі №947/5473/22, відповідно до якого судом було прийнято у вигляді доказової бази і попередня правова позиція ОСОБА_2 , яка була зазначена у її заявах по суті справи при розгляді цивільної справи №947/1308/20, не зважаючи на відсутність рішення суду у вказаної справі.

Так Верховним Судом при встановленні обставин правовідносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було застосовано доктрину заборони суперечливої поведінки, в основі якої лежить принцип добросовісності.

Застосувавши вказану доктрину Верховний Суд визнав правильним позицію апеляційного суду який про розгляді спору взяв до уваги заяви по суті справи сторін у цивільної справі № 947/1308/20, незважаючи на те, що справа не була вирішена судом по суті, через смерть ОСОБА_3 .

У даному випадку судом приймається до уваги правова позиція ОСОБА_2 , яка під час розгляду вказаної вище справи , яка зазначена у зустрічному позову та пов`язані із згодою того, що спірна квартира також відноситься до спільного сумісного майна.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку що під час розгляду даної справи стороною відповідачки, яка намагалась спростувати презумпцію спільного сумісного права на спірну квартиру у неї та ОСОБА_3 , не надано належних та допустимих доказів того що під час придбання вказаної спірної квартири використовувались особисті кошти ОСОБА_2 а тому презумпція спільної сумісної власності даної квартири вважається не спростованою.

2. Розгляд питання про наявність у позивача права вимоги на визнання за ним право власності на частики квартири квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом

Як вже встановлено судом спірна квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якої кожному з співвласників належить рівна частка.

Позивач є сином ОСОБА_3 який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , та є єдиним спадкоємцем.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року в справі № 210/1609/15-ц (провадження № 61-40313св18) вказано, що право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Суд критично ставиться до тверджень сторони відповідачки щодо неможливості повторного розгляду заявлених вимог, які вже були розглянути під час розгляду справи №.947/5473/22, так як ст. 255 ЦПК України у п.3 визначена неможливість розгляду спору , який вже було розглянуто лише у випадку коли спір був розглянуто між тими ж самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Рішенням суду першої інстанції , який в цієї частині залишено без змін постановою апеляційного суду, у справі №.947/5473/22 визначав підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1,2 частину спірної квартири у звязку із відсутністю відмови нотаріуса в оформленні права.

У даному випадку вищевказана відмова, у вигляді інформаційного листа від 14.04.2023 року, подана суду а тому підставою для визнання права власності у порядку спадкування зазначено також і факт відмови нотаріуса.

Таким чином суд встановивши що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 а позивач єдиним спадкоємцем ОСОБА_3 який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволенні позову у повному обсязі та визнання за ОСОБА_1 ) право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Визнати за ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

Питання розподілу судових витрат вирішити у порядку визначеному ч.8 ст. 141 ЦПК України.

Повний текст рішення буде виготовлено протягом десяти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 11.07.25.

Суддя В. О. Луняченко