Справа № 465/9638/24 Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С.
Провадження № 22-ц/811/3927/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м.Львова від 11 грудня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_3 .

В обгрунтування вимог заяви покликається на те, що 19 січня 2024 року Франківським районним судом м.Львова було видано обмежувальний припис, строком на три місяці, щодо її колишнього чоловіка, згідно якого ОСОБА_3 заборонено перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою, ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонено наближатися на відстань менше 300 м до місця її проживання (перебування); заборонено вести з постраждалою особою листування, телефонні переговори або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_3 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею. Незважаючи на видачу судом обмежувального припису, ОСОБА_3 продовжував переслідувати її, приходити до неї додому та вчиняти насильство, у зв`язку з чим вона звернулась до суду з заявою про продовження обмежувального припису та рішенням Франківського районного суду м. Львова від 22 квітня 2024 року було продовжено обмежувальний припис стосовно кривдника ОСОБА_3 строком на 6 місяців. Зазначає, що ОСОБА_3 неодноразово порушував продовжений обмежувальний припис, зокрема, вчиняв щодо неї психологічне насильство, що відображається в постійних образах, нецензурній лексиці, застосуванням фізичного насильства. Вважає, що систематична насильницька поведінка ОСОБА_3 загрожує її життю та здоров`ю, має значний негативний вплив на її психоемоційний стан.

З наведених підстав просить винести обмежувальний припис, яким вжити такі заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 та покладення на нього обов`язків:

-заборонити ОСОБА_3 перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою, ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 ;

-заборонити ОСОБА_3 наближатися на відстань менше 300 м до місця проживання постраждалої особи ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 ;

-заборонити ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою, ОСОБА_1 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб;

-особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_3 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 11 грудня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи..

Апелянт стверджує, що до ОСОБА_3 неодноразово застосовувався обмежувальний припис, який він постійно порушував, вчиняючи психологічне та фізичне насильство відносно ОСОБА_1 . Крім того, в провадженні Франківського районного суду м. Львова перебуває кримінальна справа про притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за ст. 126-1 КК України за вчинення щодо ОСОБА_1 домашнього насильства, що полягало у висловлюваннях нецензурною лайкою, погрозах фізичною розправою, чинив перешкоди у користуванні квартирою, замінивши замки вхідних дверей в квартиру, що призвело до психологічних страждань ОСОБА_1 та погіршення якості її життя. Психологом проведено первинне обстеження заявника, в результаті якого виявлено підвищену тривожність, страх за своє майбутнє та за життя і здоров`я свого сина, що може бути результатом пережитих стресів психо-травмуючих впливів щодо неї зі сторони кривдника. У ОСОБА_3 спостерігається агресивна поведінка протягом останніх 10 років по відношенню до заявника, в результаті якої у заявника почалися розлади сну, часті прокидання та гіперчутливість до шумових подразників, панічні напади, відсутність апетиту, депресивний настрій, турбують думки та спогади про травматичний досвід з минулих епізодів у їхньому помешканні, неодноразові побиття, приниження, а страх за життя тримає в постійній напрузі, враховуючи систематичні погрози, у зв`язку з чим вона зовсім не відчуває безпеки та очікує скривдження. Неодноразові порушення обмежувального припису кривдником свідчать про високий ризик повторного вчинення ним домашнього насильства. Вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки неодноразовим рішенням щодо видачі обмежувального припису, численним кримінальним справам щодо порушення обмежувального припису та наявності кримінальної справи щодо систематичного насильства, які в сукупності свідчать про наявність підстав для видачі обмежувального припису. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що заявником, всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували вчинення відносно неї домашнього насильства після 22 жовтня 2024 року, що свідчили б про продовження, систематичний характер такого насильства чи наявність безпосередньої загрози життю чи здоров`ю, а невиконання обмежувальних приписів не може бути самостійною підставою для видачі повторного обмежувального припису стосовно кривдника.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 3502 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана:

1) особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»;

2) особою, яка постраждала від насильства за ознакою статі, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків»;

3) батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків»;

4) опікуном, органом опіки та піклування в інтересах недієздатної особи, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків».

За змістом ст. 3506 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» або Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», на строк від одного до шести місяців. Обмежувальний припис, виданий судом стосовно особи, яка на момент винесення рішення суду не досягла вісімнадцятирічного віку, не може обмежувати право проживання (перебування) цієї особи у місці свого постійного проживання (перебування). Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, постраждалих від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:

домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються. (п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Відповідно до п. 7 ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

В пункті 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. За заявою осіб, визначених частиною першою цієї статті, на підставі оцінки ризиків обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого судовим рішенням згідно з частиною четвертою цієї статті. Про видачу обмежувального припису кривднику суддя у встановлений законом строк інформує уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) постраждалої особи для взяття кривдника на профілактичний облік, а також районні, районні у містах Києві і Севастополі державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад за місцем проживання (перебування) постраждалої особи. Обмежувальний припис не може містити заходів, що обмежують право проживання чи перебування кривдника у місці свого постійного проживання (перебування), якщо кривдником є особа, яка не досягла вісімнадцятирічного віку на день видачі такого припису. Порядок видачі судом обмежувального припису визначається ЦПК України. Постраждала особа може вимагати від кривдника компенсації її витрат на лікування, отримання консультацій або на оренду житла, яке вона винаймає (винаймала) з метою запобігання вчиненню стосовно неї домашнього насильства, а також періодичних витрат на її утримання, утримання дітей чи інших членів сім`ї, які перебувають (перебували) на утриманні кривдника, у порядку, передбаченому законодавством. У разі порушення кримінального провадження у зв`язку з вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються КК України та КПК України.

Вирішуючи питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису, суд має встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними розірвано.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 19 січня 2024 року видано обмежувальний припис стосовно кривдника ОСОБА_3 , яким заборонено ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 3 (три) місяці: - перебувати у місці спільного проживання з постраждалою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 ; - наближатися на відстань менше 300 м. до місця проживання постраждалої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 ; - вести листування, телефонні переговори з постраждалою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; - особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_3 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею.

В подальшому, рішенням Франківського районного суду м.Львова від 22 квітня 2024 року продовжено обмежувальний припис стосовно кривдника ОСОБА_3 , яким заборонено ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 6 (шість) місяців: - перебувати у місці спільного проживання з постраждалою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 ; - наближатися на відстань менше 300 м. до місця проживання постраждалої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 ; - вести листування, телефонні переговори з постраждалою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; - особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_3 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , взято на профілактичний облік та направлено на проходження програми для кривдників.

Згідно з правовими позиціями викладеними Верховним Судом, зокрема, в постановах від 27 листопада 2019 року у справі №753/23624/18, від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 754/9263/19, від 14 січня 2019 року у справі № 754/6995/19, від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19, під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Звернення заявника до органів поліції самі по собі, не підтверджують факт вчинення насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, заявниця посилалась на Витяги з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальних провадженнях №0000354, №0000440, №0000458, №0000523, №0000525, №0000547, №0000551, відомості до якого внесені за заявами ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 29.06.2024 року, 05.07.2024 року, 10.07.2024 року, 19.07.2024 року, 14.08.2024 року, 15.08.2024 року, 16.08.2024 року, 20.08.2024 року, 21.08.2024 року, 22.08.2024 року, 04.09.2024 року, 05.09.2024 року, 06.09.2024 року, 10.09.2024 року, 16.09.2024 року, 18.09.2024 року, 03.10.2024 року та 04.10.2024 року перебував у помешканні квартири АДРЕСА_3 , чим порушив обмежувальний припис, винесений Франківським районним судом м.Львова 22 квітня 2024 року.

Разом з тим, як вже зазначалось, 22 квітня 2024 року Франківським районним судом м.Львова було продовжено дію обмежувального припису від 19 січня 2024 року на шість місяців стосовано ОСОБА_3 , тобто до 22 жовтня 2024 року.

Відтак, суд колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що події, які мали місце до 22 жовтня 2024 року стосуються періоду, під час якого діяв попередній обмежувальний припис стосовно кривдника ОСОБА_3 , а тому вони не можуть бути підставою для задоволення заяви ОСОБА_1 у даній справі.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції вірно зазначено, що невиконання обмежувальних приписів не може бути самостійною підставою для видачі повторного обмежувального припису стосовно кривдника.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що розгляді Франківського районного суду м. Львова перебуває обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 за ст.126-1 КК України, не заслуговують на увагу, оскільки звернення до компетентного органу із заявою про вчинене домашнє насильство або наявності відкритих кримінальних проваджень без результатів щодо них (зокрема, визнання особи винною у заявлених кримінальних порушеннях) є недостатнім доказом для задоволення заяв про видачу обмежувального припису відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 545/744/19 (провадження № 61-13514св19), від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19 (провадження № 61-15016св19), від 05 березня 2020 року у справі № 755/5273/19 (провадження № 61-13080св19), від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19 (провадження № 61-9144св20).

Аналізуючи доводи апеляційної скарги в частині ненадання, на думку апелянта, судом першої інстанції належної оцінки неодноразовим порушенням обмежувального припису, численним кримінальним справам щодо порушення обмежувального припису, колегія суддів вважає такі безпідставними, оскільки в мотивувальній частині оскаржуваного рішення судом першої інстанції надано належну оцінку доказам, які подані заявником, і зазначено про те, що невиконання кривдником виданого судом обмежувального припису не є підставою для задоволення заяви ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції вірно вказав на те, що звернувшись до суду 04 грудня 2024 року, ОСОБА_1 не обґрунтувала, які саме дії ОСОБА_3 після 22 жовтня 2024 року (після закінчення дії обмежувального припису, виданого Франківським районним судом м. Львова) свідчать про вчинення ОСОБА_3 домашнього, психологічного чи фізичного насильства, що стали підставою для подання цієї заяви до суду.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для видачі обмежувального припису стосовно ОСОБА_3 .

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Слід зазначити, що до апеляційної скарги ОСОБА_1 долучила картку обліку адміністративного правопорушення від 04.11.2024 року, 16.12.2024 року, 30.10.2024 року, 30.11.2024 року, 25.10.2024 року, постанову про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності від 30.10.2024 року, терміновий заборонний припис стосовно кривдника від 16.12.2024 року, вирок Франківського районного суду м. Львова від 18.10.2023 року, не зазначивши причин, з яких названі документи не долучались заявником, її представником до матеріалів справи при розгляді судом першої інстанції заяви про видачу обмежувального припису, а відтак, з врахуванням положень частини 1 статті 367 ЦПК України, додані до апеляційної скарги документи при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення суду судом апеляційної інстанції не беруться до уваги.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 11 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 04.06.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк