Справа № 682/912/25
Провадження № 2/682/656/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2025 року

Славутський міськрайонний суд Хмельницької області в складі:

головуючої - судді Маршал І.М.,

секретаря судових засідань Захарчук С.П.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Горщара Б.А.,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Славута цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 про встановлення факту перебування на утриманні,-

встановив:

Позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 про встановлення факту перебування на утриманні. В обгрунтування позову вказувала, що в квітні 2023 року її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , призвано на військову службу за мобілізацією до ЗСУ. Військову службу він проходив у в/ч НОМЕР_1 на посаді штаб-сержанта. Відповідно до сповіщення від 11 травня 2024 року ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 близько 05 год. 00 хв., зник безвісти під час виконання бойового завдання у населеному пункті Старомайорське Донецької області, внаслідок проведення штурмових дій зі сторони окупаційних військ російської федерації.

13.05.2024 року позивачкою через ІНФОРМАЦІЯ_2 було подано заяву з підтверджуючими документами щодо виплати їй, як особі, яка перебувала на утриманні сина належного грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення сина ОСОБА_3 , у зв`язку із зникненням його безвісти. Однак, 21.10.2024 року позивачка отримала від ІНФОРМАЦІЯ_2 відмову у здійсненні виплати належного грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення у зв`язку із зникненням безвісти сина, оскільки не надала підтверджуючих документів щодо перебування на повному утриманні сина. Позивачка вважає таку відмову необгрунтованою.

Крім того, позивачка вказує, що її син ОСОБА_3 перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 , який було розірвано за рішенням суду від 16.11.2017 року. Від шлюбу з відповідачкою син мав дітей - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , які проживають з матір`ю.

Вказує, що позивач є інвалідом ІІ групи довічно, потребує постійного стороннього догляду, отримує пенсію, розмір якої становить 3530,78 грн. Також вказує, що син щомісяця перераховував на її утримання кошти із свого грошового забезпечення від 1000 грн. до 80000 грн. і оскільки розмір її пенсії є меншим ніж прожитковий мінімум, то матеріальна допомога, яку надавав син була основним її джерелом існування, яка витрачалась на придбання ліків, оплату комунальних послуг, придбання продуктів харчування тощо.

З підстав викладеного позивачка просить суд встановити факт її перебування на повному утриманні сина ОСОБА_3 , який зник безвісти під час виконання бойового завдання у населеному пункті Старомайорське Донецької області, внаслідок проведення штурмових дій зі сторони окупаційних військ російської федерації, близько 05 години 00 хв. 05 травня 2024 року. Також просить визнати за нею право на отримання грошового забезпечення, визначеного постановою КМУ від 30.11.2016 року № 884, внаслідок зникнення безвісти її сина ОСОБА_3 .

В судовому засіданні позивачка та її представник адвокат Горщар Б.А. вимоги позовної заяви підтримали повністю із викладених у ній підстав, просили позов задоволити.

Зокрема, позивачка показала, що проживала з чоловіком ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , з лютого 2022 року із ними став проживати син ОСОБА_3 . Вона та чоловік на той час отримували кожен пенсію, а також чоловік ще до 2025 року отримував заробітну плату. Син ОСОБА_3 мав у власності ще квартиру за адресою АДРЕСА_2 , де проживав спершу із дружиною та двома дітьми. Син був одружений із відповідачкою ОСОБА_2 , їх шлюб було розірвано у 2017 році, після чого колишня невістка ОСОБА_2 із двома дітьми переїхала та син проживав у квартирі один по лютий 2022 року. Син ОСОБА_3 звільнився із служби за станом здоровя у 2019 році, мав 3 групу інвалідності. На утримання двох дітей сплачував аліменти. Стверджує, що він також мав додаткові заробітки і допомагав матері коштами. У 2023 році його було мобілізовано до ЗСУ і він продовжував їй допомагати фінансово, в тому числі і допоміг оплатити її оперативне лікування. Також із сином була домовленість, коли він був мобілізований у ЗСУ, що він надсилатиме їй кошти, а вона їх збиратиме, купуючи на них валюту. Вона із чоловіком розлучилися у серпні 2024 року. Стверджує, що колишній чоловік не проживає із нею і не надає коштів на її утримання. Також має ще одного сина, проте той має інвалідність 2 групи, проживає окремо.

Відповідачка ОСОБА_2 щодо позову заперечила, вважає його необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Суду показала, що перебувала з сином позивачки ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду у 2017 році. На час перебування у шлюбі вони сімєю проживала у квартирі, яка належить ОСОБА_3 в АДРЕСА_2 . Від шлюбу та спільного проживання у них народилися діти - син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , син на сьогодні навчається та проживає у м. Києві, донька проживає із нею. Із батьком дітей вони розлучилися через те, що він зловживав алкогольними напоями. Із квартири вона із дітьми виїхала. Батько дітей мав сплачувати аліменти на їх утримання за рішенням суду із 2017 року. Аліменти обраховувалися спершу із його зарплати за період служби у військовій частині АДРЕСА_3 , а потім - лише із пенсії, яка була ОСОБА_3 призначена за 3 групу інвалідності. Інших доходів до його мобілізації в ЗСУ він не мав. Також, оскільки вона залишається мешканкою м. Славута, має спільних знайомих із колишнім чоловіком, то їй відомо, що ОСОБА_3 після розлучення із нею мав ще як мінімум двох співмешканок, одну по одній, із якими проживав у квартирі по АДРЕСА_4 . Батьків він відвідував, проте не проживав із ними. Також їй відомо, що колишні свекруха ( позивач) та свекор продовжують і по сьогодні проживати разом, як сімя, обробляють спільно город, про що їй достовірно відомо, оскільки неодноразово спостерігала їх за городніми роботами на земельній ділянці, яка розташована поряд із підприємством, де вона працює. У позові просила відмовити.

Представником відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_10 ОСОБА_11 до суду подано відзив на позовну заяву відповідно до змісту якого представник щодо позову заперечує та вважає його в частині вимог, що стосуються МОУ необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

ІНФОРМАЦІЯ_7 , який належним чином повідомлений про день та час судового розгляду свого представника до суду не скерував, відзиву на позовну заяву не подавав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є сином позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження № НОМЕР_2 від 27.05.1982 року.

З 31.10.2004 року по 16.11.2017 року ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , шлюб між ними було розірвано рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 16.11.2017 року.

Від шлюбу та спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 народилися діти - син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який на день розгляду справи судом досяг повноліття, та донька ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка перебуває на утриманні матері ОСОБА_2 (відповідачка по справі), що підтверджується свідоцтвами про народження Серії НОМЕР_3 та Серії НОМЕР_4 від 08.12.2018.

Позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , має ІІ групу інвалідності довічно, що підтверджується випискою із акта огляду МСЕК № 565367. Отримує пенсію по інвалідності, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_5 від 05.03.2013 року. та довідкою про доходи № 426729, згідно якої у період з травня 2023 року по жовтень 2024 року отримувала пенсію, останній розмір якої складав 3 530,78 грн.

Відповідно до копії Акту від 18.01.2024 року обслуговуючого кооперативу вказано, що комісіює проведено перевірку на встановлення фактично проживаючих осіб за адресою АДРЕСА_1 , згідно заяви від ОСОБА_1 . Зі слів сусідів в ході перевірки було встановлено, що за даною адресою проживають: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживав за цією адресою разом із батьками з січня 2022 року по 28.04.2023 року, з 29.04.2023 року був мобілізований до ЗС України.

ОСОБА_1 та ОСОБА_6 розірвали шлюб 14.08.2024 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_6 від 14.08.2024 року.

ОСОБА_6 є пенсіонером та отримує пенсію за віком, у період до 2025 року також отримував заробітну плату і пенсію, на що вказано позивачкою в судовому засіданні.

Із наданою позивачкою виписки по надходженню по картці на її імя із ТАК КБ "Приват банк" перерахунок коштів ОСОБА_3 проведено: 09.12.2023 року на суму 1 000 грн., 10.01.2024 на суму 1 000 грн., 10.02.2024 на суму 1 000 грн., 11.02.2024 на суму 6 000 грн., 02.03.2024 року на суму 70 000 грн., 13.03.2024 року на суму 5 000 грн., 20.03.2024 року на суму 80 000 грн., 17.04.2024 на суму 60 000 грн.

Відповідно до сповіщення сім`ї № 1/6 від 11.05.2024 року старший стрілець-оператор 1 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти в/ч НОМЕР_1 , штаб-сержант ОСОБА_3 , 1982 р.н., призваний на військову службу за мобілізацією 28.04.2023 року був вірний присязі, виявивши стійкість та мужність стало відомо, що під час виконання бойового завдання у н.п. Старомайорське Донецької області, внаслідок проведення штурмових дій зі сторони окупаційних військ російської федерації, близько 05 години 00 хв. 05 травня 2024 року, зник безвісти під час виконання обов`язків військової служби в зоні, що пов`язані із захистом Батьківщини.

13.05.2024 року позивачкою через ІНФОРМАЦІЯ_2 було подано заяву щодо виплати їй, як особі, яка перебувала на утриманні сина належного грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення сина ОСОБА_3 , у зв`язку із зникненням його безвісти. Однак, 21.10.2024 року позивачка отримала від ІНФОРМАЦІЯ_2 відмову у здійсненні виплати належного грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення у зв`язку із зникненням безвісти сина, оскільки не надала підтверджуючих документів щодо перебування на повному утриманні сина.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у тому числі про встановлення фактів перебування фізичної особи на утриманні. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Грошове забезпечення військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно), а також інтернованим в нейтральних державах або безвісно відсутнім, виплачується відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884, військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець.

У цьому Порядку під терміном «безвісно відсутній військовослужбовець» слід розуміти зниклого безвісти під час захисту Вітчизни військовослужбовця, щодо якого понад 15 днів відсутні відомості про місце його перебування, крім відомостей про самовільне залишення військової частини або місця служби (п.2 Порядку).

Відповідно до п. 4 вказаного Порядку виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).

В п. 7 Порядку зазначено, що виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги військовослужбовця. Якщо крім допомоги, що надавалася військовослужбовцем, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, військовослужбовець взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку військовослужбовця та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Таким чином, у відповідних правовідносинах для встановлення факту перебування особи на утриманні військовослужбовця необхідно дослідити зазначені обставини в сукупності та враховувати, що одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів чи окреме проживання від військовослужбовця не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Даний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 22.10.2020 року у справі №210/343/19, від 22.05.2019 року у справі №520/6518/17, від 27.06.2018 року у справі №210/2422/16-ц.

При вирішенні питання щодо встановлення вищевказаного факту суд приймає до уваги п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95., №5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», де передбачено, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд установить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Видана відповідним органом довідка про те, що за його даними особа не перебувала на утриманні померлого, не виключає можливості встановлення у судовому порядку факту перебування на утриманні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінивши усі надані стороною позивача докази, суд приходить до висновку про необгрунтованість і безпідставність заявленого позову. Позивач ОСОБА_1 у період до серпня 2024 року перебувала у тривалому за строком шлюбі, мала сімю, яку складав із нею її чоловік ОСОБА_6 , проживали спільно за адресою АДРЕСА_1 , та продовжують проживати по сьогодні, отримані ними кошти та набуте майно у цей період є їх спільною сумісною власністю, в тому числі і їх доходи у вигляді пенсій та заробітної плати чоловіка. Твердження позивачки про те, що вони із колишнім чоловіком проживають окремо, він їй фінансово не допомагає, суд оцінює критично, оскільки іншими доказами на підтвердження своїх слів позивач це не підтвердила. Разом із тим вона не вказала, де саме наразі проживає її чоловік. Натомість відповідач заперечує цей факт, та своїми показами стверджує, що її колишні свекр і свекруха проживають спільно, ведуть спільне господарство, в тому числі обробляють спільно земельну ділянку. Повнолітні сини ОСОБА_3 та ОСОБА_10 проживали окремо від батьківської сімї. Зокрема ОСОБА_3 проживав за адресою АДРЕСА_5 , яка йому належить на праві власності. Факт його відвідування батьків, чи короткострокового гостювання у них, не спростовується даними акту від 18.01.2024 року, який іншими доказами стороною позивача не підтверджено, оскільки актом не встановлено факту постійного проживання ОСОБА_3 у квартирі батьків. Також даим актом не підтверджується факт існування між ОСОБА_1 та її сином ОСОБА_3 взаємних обовязків, ведення бюджету та інших бставин, що могли б підтверджувати повне і постійне утримання сином матері. Доказів надання фінансової допомоги сином у період з лютого 2022 року по листопад 2023 року для позивача суду не надано. Надані позивачем виписки про отримання коштів у період з грудня 2023 року по квітень 2024 ( усього 6 місяців) року на її картковий рахунок, які не були істотними у період трьох місяців ( по 1 000 грн) у порівняні із її доходом ( пенсія 3 257 грн.) , і лише двічі мали суми 70 000 грн та 80 000 грн. , не свідчать на переконання суду про постійний і регулярний їх характер, як основного джерела засобів до існування позивача та не містять ознак повного її утримання сином ОСОБА_3 .

З огляду на вищевказане суд не вбачає підстав для задоволення заявлених позовних вимог. Керуючись статтями 264, 315, 319 ЦПК України, суд,-

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 про встановлення факту перебування на утриманні, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Маршал І. М.