ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/313/24 Номер провадження 22-ц/814/2149/25Головуючий у 1-й інстанції Потетій А. Г. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Обідіна О.І., Чумак О.В.,

секретар Ванда А.М.,

з участю представника ФГ «МРІЯ» - адвоката Салашного М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 06 лютого 2025 року, постановлене суддею Потетієм А.Г. (повний текст складено 12 лютого 2025 року),

у справі за позовом ОСОБА_1 до фермерського господарства «МРІЯ» про визнання недійсним договору емфітевзису,

в с т а н о в и в:

22.01.2024 ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ФГ «МРІЯ» про визнання недійсним договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) №1 від 01.02.2021 та скасування державної реєстрації вказаного права.

В обґрунтування підстав позову зазначає, що є власницею земельної ділянки, площею 8,0083 га, кадастровий номер: :00:002:0039, яка розташована за адресою: Полтавська область, Полтавський район, Чорноглазівська сільська рада (за межами населеного пункту), яка належить їй на підставі державного акту серії ЯМ №128740, виданого відділом Держкомзему у Полтавському районі 29.12.2012 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №07360.

У період з 2018 року по січень 2021 року ОСОБА_2 пропонував їй продати йому належну їй земельну ділянку за 20 000,00 доларів США та доплатити 4 000,00 доларів США після оформлення договору. Вона не мала наміру продавати земельну ділянку та погодилася на укладення договору оренди на 10 років. У січні 2021 року ОСОБА_2 передав їй 400 000,00 грн. з розрахунку 40 000,00 грн. за кожен рік оренди земельної ділянки. 01.02.2021 вона підписала договір у державного реєстратора, але не читала перші сторінки договору, вважаючи, що підписує договір оренди на 10 років. Розписку за отримані кошти не писала, натомість ОСОБА_2 написав їй розписку про нібито позику в 4 000,00 доларів США.

У серпні 2021 року, прочитавши наданий останнім примірник договору, виявила, що договір складений на 49 років і має назву Договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) №1.

Вважає, що ОСОБА_2 , скориставшись її необізнаністю, довірливістю та тяжкими життєвими обставинами (перебувала у скрутному матеріальному становищі, тяжка хвороба чоловіка, погіршення її стану здоров`я), ввів в оману, примусивши підписати указаний договір на 49 років. Даний правочин укладений під впливом тяжкої для неї обставини, а тому просить визнати його недійсним із підстав, передбачених статтями 203, 215, 229-230 ЦК України.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 06.02.2025 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Фермерського господарства «МРІЯ» про визнання недійсним договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) №1 від 01.02.2021 та скасування державної реєстрації - відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності того, що оспорюваний договір укладений унаслідок обману, помилки або під впливом тяжких життєвих обставин.

Позивачка не погодилася із таким рішенням та подала апеляційну скаргу. Посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Вважає, що надані нею, відповідачем та свідками пояснення в суді першої інстанції підтверджують, що вона не мала наміру укладати договір емфітевзису, а ОСОБА_2 мав намір купити у неї її земельну ділянку. Доводить, що їй взагалі невідоме таке поняття як «емфітевзис».

Наполягає на тому, що, підписуючи оспорюваний договір, вважала, що підписує договір оренди земельної ділянки на 10 років. Зважаючи на свій вік, стан здоров`я, наявність 2 групи інвалідності та складні життєві обставини у її сім`ї, не читала зміст договору, а, довіряючи ОСОБА_2 , поставила свій підпис на кожній сторінці.

Вважає, що поза увагою суду залишилося те, що зміст оспорюваного договору повністю суперечить і обставинам справи, і дійсним намірам сторін та стверджує, що даний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Звертає увагу, що ОСОБА_2 не виконав п.3 договору щодо сплати земельного податку та вона самостійно його сплатила задля зупинення податкової заборгованості. На її думку, ця обставина свідчить, що сторони не збиралися виконувати, не виконували і не виконують покладені на них договором емфітевзису зобов`язання та кожна зі сторін під укладенням договору мала інший намір: вона укласти договір оренди, ОСОБА_2 відкриття ринку землі з метою придбання її.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на додаткову угоду від 10.08.2021 до договору №1, якою передбачалося припинення дії договору за згодою сторін, поданою до приватного нотаріуса Москівця В.А., яку з невідомих їй причин ОСОБА_2 відкликав 31.08.2021, унаслідок чого ця угода не була зареєстрована.

Наголошує, що ОСОБА_3 , скориставшись її необізнаністю, довірливістю та тяжкими життєвими обставинами, ввівши в оману, примусив підписати договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) строком на 49 років.

Зазначає, що районний суд безпідставно залишив поза увагою показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які підтвердили суду факт, на час укладення оспорюваного договору вона, позивачка, потребувала значних коштів для свого та чоловіка лікування, тоді як ОСОБА_2 допустив обман щодо неї, оскільки її дійсний намір був спрямований на укладення договору оренди.

Заперечує правомірність стягнення з неї судових витрат на правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн. З огляду на фактичний об`єм послуг, наданих представником відповідача, така сума не є співмірною зі складністю справи та враховуючи, що вона є пенсіонером та інвалідом 2 групи, становить для неї надмірний тягар, суперечить принципу розподілу судових витрат.

11.04.2025 ФГ «МРІЯ» надіслало відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечило доводи апеляційної скарги, просило залишити її без задоволення, а рішення - без змін та стягнути судові витрати, пов`язані з розглядом справи в апеляційному суді.

Позивачка та її представники - адвокати Ткаченко А.В. і Нестеренко Н.М. у судове засідання не з`явилися будучи належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду. Від адвокатів надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням адвоката Ткаченко А.В. у відрядженні за межами Полтавської області.

Вирішуючи питання розгляду справи за даної явки, а також клопотання представників позивача про відкладення розгляду справи, колегія суддів не вбачає підстав для його задоволення. При цьому приймає до уваги наступне.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За змістом позиції Верховного Суду, сформованої у справі від 01.10.2020 №361/8331/18, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

У цій справі представники позивача адвокати Ткаченко А.В. і Нестеренко Н.М. були завчасно та належним чином повідомлені про день та час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, поважність причин неявки обох адвокатів судом апеляційної інстанції не встановлена. Натомість сторона позивача реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), розгляд апеляційним судом справи у відсутності представників позивача адвокатів Ткаченко А.В. і Нестеренко Н.М. не призведе до порушення права позивача на справедливий суд у межах розумних строків судового провадження.

У суді апеляційної інстанції представник відповідача адвокат Салашний М.О. проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, апеляційний суд встановив такі обставини.

Позивачка ОСОБА_1 є власником є земельної ділянки, площею 8,0083 га, кадастровий номер: :00:002:0039, яка розташована за адресою: Полтавська область, Полтавський район, Чорноглазівська сільська рада (за межами населеного пункту), згідно з державним актом серії ЯМ №128740, виданого відділом Держкомзему у Полтавському районі 29.12.2012, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №07360./а.с.20-23 т.1/

Згідно із витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 08.07.2020 Фермерське господарство «МРІЯ», керівником (головою) якого є ОСОБА_2 , одним із видів діяльності є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур./а.с.115-120 т.1/

01.02.2021 між Фермерським господарством «МРІЯ» в особі голови Савченка Олександра Ярославовича, який діяв на підставі Статуту, та ОСОБА_1 укладено у письмовій формі договір №1 про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису)./а.с.25-26 т.1/

12.02.2021 державним реєстратором Диканської селищної ради зареєстровано право користування земельною ділянкою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про інше речове право: 40602125 (правокористувач: Фермерське господарство «МРІЯ»)./а.с.23 т.1/

Згідно з п.2.1. договору сторони домовилися, що емфітевтичне право за цим договором надається на 49 років.

У пункті 3.1 договору зазначено, що сторони домовилися, що землекористувач сплачує власнику за весь строк користування земельною ділянкою плату в розмірі 100 000,00 грн. Платіж необхідно здійснити до 31 грудня 2021 року.

Земельна ділянка передається власником землекористувачу у користування з моменту підписання даного договору (пункт 4.11.). Відповідно до пункту 4.16. договору право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) переходить до землекористувача з моменту державної реєстрації речових прав на земельну ділянку.

Пунктом 7.5. договору сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності зі справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних умовах і не є результатом впливу тяжких обставин; договір укладається сторонами без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення; сторони однаково розуміють значення умов договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме таких правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначено всі істотні умови, про що свідчать підписи на договорі.

Додатково сторони у пункту 7.6. договору підтвердили, що домовилися і не мають жодних зауважень, доповнень або суперечностей відносно умов даного договору.

На виконання умов договору ФГ «МРІЯ» виплатило ОСОБА_1 обумовлену договором суму 100 000,00 грн, як плату за користування земельною ділянкою за весь строк, що підтверджується копією відомості на виплату готівки №3 від 22.02.2021 та копією видаткового касового ордеру від 22.02.2021 №1./а.с.127-129 т.1/

Судом першої інстанції допитані в якості свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Свідок ОСОБА_4 , яка є донькою позивачки, підтвердила викладені позивачкою в позові обставини та пояснила, що її батькам потрібні були кошти на лікування, а тому мати підписала договір, вважаючи, що він укладений на 10 років, та, що плата за договором складала 400 000,00 грн, хоча в договорі для зменшення податку вказано 100 000,00 грн.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що при особистому спілкуванні з позивачкою після підписання договору та йому повідомила, що мала намір укласти договір оренди на 10 років на суму 400 000,00 грн, а потім продати землю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не довела, що оспорюваний договір укладений нею під впливом тяжких життєвих обставин, за відсутності яких правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, як і не доведено, що умови договору емфітевзису є вкрай невигідними для позивача. Також суд першої інстанції зробив висновок про відсутність доказів, які б свідчили про введення позивача в оману відповідачем, сам факт обману, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в обману.

Апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції погоджується, оскільки вони ґрунтуються на повно з`ясованих фактичних обставинах, перевірених належними доказами та правильно застосованими нормами матеріального і процесуального права. При цьому колегія суддів враховує таке.

Згідно із частиною першою статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і собою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором і не може перевищувати 50 років (стаття 408 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Відповідно до частин 1-5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із положеннями статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Як убачається зі змісту позовної заяви та доводів апеляційної скарги, позивачка правовою підставою для визнання оспорюваного договору недійсним вказала вчинення правочину: під впливом помилки (ст.229 ЦК України), під впливом обману (ст.230 ЦК України), під впливом тяжкої обставини (ст. 233 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, що вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із частиною першою статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину або якщо вона замовчує їх існування.

За приписами частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009, пунктах 19, 20, 23 роз`яснено, що відповідно до статей 229 -233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним (пункт 19).

Правочин вважається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (пункт 20).

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Суд першої інстанції, повно з`ясувавши фактичні обставини справи та дослідивши надані сторонами докази, дійшов правомірного висновку про недоведеність заявлених позивачкою підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, зводяться до повторення своїх обґрунтувань, викладених у позовній заяві, надаючи їм власну оцінку, що не відповідає положенням цивільного законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Твердження позивачки про те, що вона вважала, що укладає з відповідачем договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, за яким передасть у користування відповідачу земельну ділянку, не є підставою вважати, що оспорюваний договір емфітевзису укладено внаслідок обману чи помилки, оскільки правова природа договору емфітевзису полягає у наданні емфітевту (відповідачу) права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, тобто не суперечило уявленню позивача щодо суті укладеного нею договору.

Такий висновок районного суду узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 28.10.2024 у справі №941/515/21.

Доводи апеляційної скарги, що надані нею та свідками пояснення в суді першої інстанції підтверджують, що вона не мала наміру укладати договір емфітевзису, а ОСОБА_2 мав намір купити у неї її земельну ділянку, та таке поняття, як «емфітевзис», їй взагалі невідоме - колегія суддів до уваги не приймає. По-перше, укладений нею з відповідачем договір підтверджує її наміри щодо надання відповідачу земельної ділянки сільськогосподарського призначення у користування за плату; умови цього договору, в тому числі строк договору, сторонами узгоджені та скріплені підписами. Не знання поняття «емфітевзис» не спростовує того факту, що позивачка розуміла зміст договору, що укладався. По-друге, пояснення свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 є малоінформативними, ґрунтуються на відомостях, повідомлених їм позивачкою та ніяк не підтверджують заявлені позивачкою підстави для визнання договору недійсним. По-третє, районний суд, оцінюючи показання свідків, вірно вказав, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин не може ґрунтуватися тільки на свідченнях свідків, що відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного суду від 12.11.2020 у справі №542/3198/19.

Неспроможними є доводи апеляційної скарги, що, підписуючи оспорюваний договір, позивачка вважала, що підписує договір оренди земельної ділянки на 10 років, а зважаючи на свій вік, стан здоров`я, наявність 2 групи інвалідності та складні життєві обставини у її сім`ї, не читала зміст договору, довіряючи ОСОБА_2 , та поставила свій підпис на кожній сторінці. Такі доводи є фактично запереченнями позивачкою договору, направленими на досягнення своєї позовної вимоги, тоді як викладені нею в обґрунтування позову обставини щодо вчинення нею та відповідачем відповідних дій упродовж 2018-2021 років: від прийняття у 2018 році пропозиції голови ФГ Савченка О.Я. щодо продажу йому земельної ділянки, від якої вона відмовилася, до пропозиції у кінці 2020 році укласти договір оренди, одержання від відповідача коштів та укладення в лютому 2021 році договору емфітевзису вказують на те, що вона діяла свідомо послідовно, у власних інтересах та на власний розсуд, розглядаючи різні варіанти передачі належної їй земельної ділянки в чуже користування та прийнявши остаточне рішення щодо укладення оспорюваного договору на передбачених ним умовах.

Не заслуговують на увагу та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що зміст оспорюваного договору повністю суперечить обставинам справи та дійсним намірам сторін, стверджуючи, що даний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків. Такі доводи спростовуються фактичними обставинами справи: відповідач сплатив позивачу передбачену договором суму за користування земельною ділянкою, прийняв її у користування та використовує для сільськогосподарських потреб, що підтверджується відомістю про наявність земельних ділянок від 18.02.2021 в обробітку ФГ «МРІЯ», яка подана до ГУ ДПС в Полтавській області, сплата господарством всіх належних податків і зборів./а.с.127-131 т.1/

Посилання ОСОБА_1 на додаткову угоду від 10.08.2021 до договору №1, якою передбачалося припинення дії договору емфітевзису за згодою сторін, як на доказ того, що ОСОБА_2 таким чином визнав, що не мав наміру укладати з нею договір емфітевзису, колегією суддів визнаються неспроможними. Оскільки останній виконав умови договору емфітевзису, здійснивши передбачену договорами плату за користування земельною ділянкою, прийняв її в обробіток, підстави стверджувати протилежне відсутні. Вказана додаткова угода навпаки підтверджує той факт. що сторони визнавали факт укладення договору емфітезису, що між ними велися перемовини щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу земельної ділянки, але у зв`язку із не досягненням домовленості щодо усіх істотних умов його не було укладено і, як результат, - договір емфітевзису не розірвано. Сторонами не досягнуто згоди щодо розірвання договору, а підстави для розірвання в судовому порядку відсутні, що підтверджено рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 26.04.2023 у справі №545/4517/22.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності тяжких життєвих обставинами, унаслідок яких вона уклала оспорюваний договір, - ґрунтуються на суб`єктивній оцінці позивачкою своїх та чоловіка захворювань, стосовно яких здійснювалося медикаментозне лікування. Надана позивачем до позову медична документація щодо захворювань її та чоловіка з відповідними діагнозами не підтверджує того, що стан здоров`я позивача чи її близьких був критичним та ця обставина змусила ї вчинити правочин.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та є припущеннями позивачки, які не впливають на правильність висновків суду першої інстанції. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Стосовно підставності та розміру, постановлених до стягнення правничих витрат, колегія суддів ураховує наступне.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша друга статті 133 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у справі №925/1545/20 від 18.02.2022.

У постанові Верховного Суду від 16.02.2023 у справі №824/9/22 зазначено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

Відтак, відшкодування витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу, що узгоджується із позицією Верховного Суду у справі №127/9918/14-ц.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України).

При постановленні рішення в оскаржуваній частині, суд першої інстанції наведені норми процесуального права та позицію Верховного Суду неправильно застосував, залишивши без належного реагування доводи позивача, що остання є пенсіонером та інвалідом 2 групи, а постановлений до стягнення розмір правничих витрат є завищеним та становитиме для неї надмірний тягар,

Між тим, апеляційний суд, враховуючи, що хоча умови оплати адвокатських послуг є договірними, вважає, що застосуванню підлягає позиція Великої Палати Верховного Суду, сформована у справі №904/4507/18 від 12.05.2020, за змістом якої такі зобов`язання не є обов`язковими для суду у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат.

Тому з огляду на характер спору та особу позивачки, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги, що постановлений до стягнення розмір правничих витрат у сумі 20 000,00 грн. є надмірним, а отже підлягає зменшенню до 10 000,00 грн., що відповідатиме принципу пропорційності, критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Враховуючи викладене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення районного суду слід змінити в частині розміру стягнутих із ОСОБА_1 на користь ФГ «МРІЯ» правничих витрат, зменшивши їх з 20 000,00 грн. до 10 000,00 грн. В іншій частині рішення залишити без змін.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України, враховуючи особу позивача, яка є пенсіонеркою, інвалідом ІІ групи, а також характер спору, колегія суддів дійшла висновку, що із позивачки на користь відповідача підлягають відшкодуванню понесенні останнім правничі витрати в суді апеляційної інстанції у розмірі 5 000,00 грн.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 06 лютого 2025 року змінити в частині розміру стягнутих із ОСОБА_1 на користь Фермерського господарства «МРІЯ» правничих витрат, зменшивши їх з 20 000,00 грн. до 10 000,00 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Фермерського господарства «МРІЯ» 5 000,00 грн. витрат на правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30.05.2025.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді О.І. Обідіна

О.В. Чумак