справа № 489/1748/23 провадження №2/489/60/25
РІШЕННЯ

Іменем України

28 травня 2025 року м. Миколаїв

Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

за участю секретаря судового засідання Кіріченко К.В.,

в присутності:

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва в загального позовного провадження цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинської Катерини Тарасівни, третя особа ОСОБА_3 , про визнання недійсними відомостей в договорі дарування

встановив:

У квітні 2023 року позивач ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом, після уточнення підстав якого 26.04.2023, остаточно просив визнати недійсними відомості, що ОСОБА_4 належать 2/3 часток житлового будинку АДРЕСА_1 по договору дарування частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок від 05.05.2021, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т.

Як на підставу позовних вимог позивач вказав, що 20.04.2023 в матеріалах цивільної справи № 489/649/22 (провадження № 2/489/478/23) за позовом ОСОБА_4 до нього про виділ частки в натурі та визначення порядку користування земельною ділянкою, виявив посвідчений нотаріусом ОСОБА_5 договір дарування частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок від 05.05.2001.

Договір дарування вважає таким, що укладений шляхом вчинення злочину, так як згідно свідоцтва про право особистої власності від 26.01.1976 його бабусі ОСОБА_6 та іншому співвласнику ОСОБА_7 належало по частки кожному. Тому частка ОСОБА_4 2/3 не відповідає дійсності. З цього приводу 14.04.2023 подав заяву про вчинення кримінального правопорушення до ВП № 2 МРУП ГУНП в Миколаївській області.

Також вказав, що після розірвання шлюбу (актовий запис № 268 від 25.03.1971) його бабуся ОСОБА_8 обрала прізвище ОСОБА_9 , яким користувалася протягом 9 років.

25.12.2008 бабуся ОСОБА_10 склала заповіт, який посвідчила нотаріус Ягужинська К.Т., в якому зробила розпорядження на випадок своєї смерті на належний їй на праві власності будинок АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_11 та ОСОБА_2 в рівних частинах по частині кожному.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 померла.

Таким чином, бабуся з дня народження і до смерті мала прізвище « ОСОБА_9 ».

11.06.1976 невідомі особи за попередньою змовою склали і видали посвідчений державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Богуславською Л.М. договір дарування, згідно якого фізична особа зі схожим прізвищем ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_7 1/6 частину житлового будинку за літ. А-1 в АДРЕСА_3 .

У такий спосіб організована група осіб шляхом службового підроблення, зловживаючи службовим становищем та службової недбалості вчинила тяжкий злочин заволодіння чужим майном, привласнення і розтрата його. Вартість привласненого майна склала 311505,75 грн.

У зв`язку із цим позивач вважає, що ОСОБА_6 ( ОСОБА_10 ) не дарувала належну їй частку будинку і інших приміщень та надвірних споруд.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 померла та в порядку спадкування позивач став власником 1/3 частки спірного будинку, а не .

Посилаючись на наведені обставини позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Відповідач та третя особа правом на надання відзиву та письмових пояснень на позов не скористалися.

Ухвалою судді Ленінського (на теперішній час Інгульський) районного суду міста Миколаєва від 25.04.2023 через виявлені недоліки позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 05.05.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 20.06.2023 до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 23.11.2023 за клопотанням представника позивача витребувано у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинської К.Т. матеріали нотаріальної справи щодо посвідчення договору дарування частки в нерухомому майні, зареєстрованого в реєстрі за № 532, а також з Державного нотаріального архіву Миколаївської області копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.05.2005зареєстровим № 2-786, дублікату свідоцтва про спадщину за заповітом від 04.05.2005 за реєстровим №2-786, заповіту, на підставі якого ОСОБА_12 успадкувала 2/3 частки спірного домоволодіння.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17.07.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 26.11.2024 витребувано з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) належним чином засвідчену копію актового запису про смерть ОСОБА_4 , та з Другої Миколаївської державної нотаріальної контори витяг (інформаційну довідку) із Спадкового реєстру (заповіт/спадковий договір), (Спадкова справа/свідоцтво про право на спадщину) щодо ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 18.02.2025 витребувано у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Іскрицької Г.В. копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою суду від 11.03.2025 до участі у справі в якості правонаступника третьої особи ОСОБА_4 залучено ОСОБА_3 .

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити.

Представника відповідача та третя особа до суду не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином. Крім того в матеріалах справи х заява відповідача та її представника про розгляд справи за їх відсутності в яких просили в задоволенні позовних вимог відмовити.

Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи та встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23.03.2023 у справі № 489/649/22, зміненим постановою Миколаївського апеляційного суду від 19.04.2024 в частині визначення порядку користування земельною ділянкою та розподілу судового збору, прийнятого за результатами розгляду справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про виділ частки у спільній часткові власності та визначення порядку коригування земельною ділянкою, проведено реальний поділ житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 з прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та визначено порядок користування земельною ділянкою.

У позові позивач вказав, що 20.04.2023 в матеріалах вказаної вище цивільної справи він виявив посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т. договір дарування від 05.05.2021, відповідно до якого ОСОБА_4 передано в дар 2/3 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_2 .

Внесені приватним нотаріусом Ягужинською К.Т. до договору дарування відомості щодо частки нерухомого майна позивач вважає такими, що не відповідають дійсності.

Із матеріалів справи та дослідженими судом матеріалами інвентаризаційної справи домоволодіння за адресою: АДРЕСА_4 , наданої на вимогу суду Комунальним підприємством «Миколаївське бюро технічної інвентаризації», суд встановив, що на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 26.01.1976 ОСОБА_6 належала частина житлового будинку та прилеглих до нього будівель і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_3 .

Співвласником іншої частини домоволодіння був ОСОБА_7 , що підтверджується Свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок від 26.01.1976.

Згідно Договору дарування від 11.06.1976, посвідченого нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Богуславської Л.М. та зареєстрованого в МБТІ 01.07.1976 за № 13588, ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_7 належну їй 1/6 частину житлового будинку за літ.А-1, розташованого в АДРЕСА_5 (вказано українською мовою), 73.

Із договору дарування вбачається, що частина житлового будинку належала дарувальнику на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого Миколаївським відділом комунального господарства 26.01.1976.

ІНФОРМАЦІЯ_3 співвласник ОСОБА_7 помер та 04.05.1995 державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Плужник Г.О. спадкоємцю ОСОБА_12 видано Свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом, зареєстровано в реєстрі за № 2-786, на спадкове майно, яке складається із 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , яке належало ОСОБА_7 на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого 26.01.1976 Виконкомом Миколаївської міської ради народних депутатів та зареєстрованого у МБТІ 26.01.1976 за № 13588 та договору дарування, посвідченого 11.06.1976 Третьою миколаївською державною нотаріальною конторою за № 3437 і зареєстрованого у МБТІ 01.07.1976 за № 13588.

У матеріалах інвентаризаційної справи МБТІ також наявні довідки:

- від 07.07.1999 № 1-9444 про те, що житловий будинок, розташований в АДРЕСА_3 (ст. 65) зареєстровано на праві особистої власності за гр. ОСОБА_13 1/3 частина;

- від 04.10.2000 № 17081 про те, що за ОСОБА_10 зареєстровано право власності на 1/3 частку та ОСОБА_12 2/3 частки.

Державна реєстрація права спільної часткової власності ОСОБА_12 на 2/3 частки спірного домоволодіння підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05.05.2021, сформованого за запит приватного нотаріуса Ягужинської К.Т. під час посвідчення договору дарування 05.05.2021.

Згідно Свідоцтва про припинення шлюбу № НОМЕР_1 від 25.03.1971, 10.03.1967 було складено актовий запис про № 268 про припинення шлюбу між ОСОБА_13 та ОСОБА_6 , прізвище якої змінено на « ОСОБА_9 ».

25.12.2008 ОСОБА_10 склала заповіт на випадок своєї смерті, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т. та зареєстровано в реєстрі за № 5249, відповідно до якого належний їй на праві власності житловий будинок АДРЕСА_2 заповіла в рівних частинах (по частині кожному) ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .

05.05.2021 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т. посвідчено договір дарування частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок, який зареєстровано за № 532, відповідно до якого ОСОБА_12 передала безоплатно ОСОБА_4 у власність як дарунок 2/3 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_2 десята.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер та спадщина прийнята його дружиною ОСОБА_3 , що підтверджується матеріалами спадкової справи №57/2024 від 02.07.2024, заведеної приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Іскрицькою Г.В.

У зв`язку із смертю ОСОБА_4 , якого було залучено судом до участі у справі в якості третьої особи, так як представник відповідача не вбачав підстав для його участі в статусі відповідача та вважав належим відповідачем приватного нотаріуса Ягужинську К.Т., ухвалою суду до участі у справі в якості правонаступника третьої особи залучена ОСОБА_3 .

Крім того, судом встановлено, що згідно рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 06.02.2023 по справі № 489/6124/21, яке в апеляційному порядку не оскаржувалося та набрало законної сили, ОСОБА_2 належить право власності на 1/3 частку житлового будинку з прилеглими господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Правове обґрунтування та мотиви суду.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Згідно з абзацом першим частини першої, частин другої та третьої статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У статті 217 ЦК України встановлено правові наслідки недійсності окремих частин правочину.

Окремою частиною правочину в контексті статті 217 ЦК України є окрема частина змісту правочину (договору), тобто його умова.

При цьому, недійсність окремої частини договору не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо буде встановлено, що договір був би укладений сторонами і без включення до нього умов, які визнаються недійсними або є нікчемними.

Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Щодо невідповідності розміру частки.

Із підстав позову вбачається, що позивач не згодний із відомостями внесеними приватним нотаріусом Ягужинською К.Т. при посвідченні договору дарування від 05.05.2021 та вважає, що частка в праві спільної часткової власності ОСОБА_4 , яку він прийняв в дар від ОСОБА_12 не може складати 2/3, так як його бабусі ОСОБА_6 та співвласнику ОСОБА_7 належали частки кожному, а відчуження фізичною особою під прізвищем ОСОБА_6 без будь-яких причин і підстав другому співвласнику спірного житлового будинку 1/6 частини було здійснено 11.06.1976 невідомими особами за попередньою змовою.

Отже предметом позову є визнання недійсним договору дарування в частині умови щодо розміру частки ОСОБА_4 .

Із доводами позивача суд не погоджується, так як вони спростовуються письмовими доказами наявними у справі.

Так, із наданих приватним нотаріусом Ягужинською К.Т. матеріалів щодо посвідчення договору дарування від 05.05.2021 встановлено, що при посвідчені цього договору, умови якого в частині частки обдарованого позивач просить визнати недійсними, нотаріус врахувала дублікат Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.05.2005, виданого державним нотаріусом Другої миколаївської держаної нотаріальної контори Плужник Г.О., який посвідчено на підставі заповіту, посвідченого нотаріальною конторою 12.12.1991 і зареєстрованого в реєстрі під № 2-951, а також інформацію про власників домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , отриману з відповідних державних реєстрів.

Як встановлено судом, співвласник домоволодіння ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та 04.05.1995 державним нотаріусом спадкоємцю ОСОБА_12 було видано свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом, зареєстровано в реєстрі за № 2-786, на спадкове майно, яке складається із 2/3 частини спірного домоволодіння.

Також, із наявних в матеріалах інвентаризаційної справи довідок МБТІ від 07.07.1999 № 1-9444 та 04.10.2000 № 17081 вбачається, що частка в домоволодінні ОСОБА_13 складала 1/3 частини, а ОСОБА_12 - 2/3.

Такий розподіл часток між вказаними співвласниками ( ОСОБА_10 та ОСОБА_12 ) підтверджується і висновком адресованим КП «МБТІ» ОСОБА_12 , копію якого долучено до справи за заявою ОСОБА_2 від 20.05.2023.

Отже, внесені нотаріусом до договору дарування від 05.05.2021 відомості щодо частки обдарованого відповідають правовстановлюючим документам дарувальника та записам державного реєстру.

Щодо нотаріального посвідченого договору дарування від 11.06.1976, за яким дарувальником вказано ОСОБА_6 , яка подарувала другому співвласнику спірного житлового будинку ОСОБА_7 1/6 своєї частини в домоволодінні.

Суд вважає, що розбіжність в прізвищі дарувальника ( ОСОБА_6 ) з дійсним прізвищем співвласника домоволодіння ( ОСОБА_8 (після припинення 10.03.1967 шлюбу - ОСОБА_10 ) з урахування інших відомостей внесених до цього договору, зокрема і щодо об`єкта нерухомого майна та характеристик будинку, та урахуванням інших наявних у справі доказів і досліджених судом матеріалів інвентаризаційної справи не дає суду підстав вважати, що це різні особи.

Крім того, незважаючи на припинення 10.03.1967 ОСОБА_6 шлюбу та зміною прізвище на « ОСОБА_9 », оформлення нею права власності на частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 здійснено на ім`я ОСОБА_6 .

У матеріалах інвентарної справи наявні заява ОСОБА_15 до БТІ від 04.06.1976 в які вона просила зареєструвати документи по АДРЕСА_3 , а також виписка із рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів від 23.12.1983 № 1271, яким вирішено залишити зайняті земельні ділянки до виникнення потреби виконкому в них в користуванні громадян ОСОБА_7 і ОСОБА_15 площею 33 кв.м по АДРЕСА_3 .

Отже, незважаючи на припинення ОСОБА_15 шлюбу 10.03.1967 та зміною нею прізвища на ОСОБА_9 , вона продовжувала користуватися прізвищем « ОСОБА_8 », яке вказувалося в офіційних документах.

Суд також звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази того, що договір дарування від 11.06.1976, з урахуванням якого частка співвласника ОСОБА_7 в домоволодінні збільшилась з 1/2 до 2/3, та свідоцтво про право на спадщину від 04.05.1995, за яким спадкоємець останнього ОСОБА_12 набула у власність 2/3 частки, були визнані за життя співвласника ОСОБА_16 недійсними в установленому законом порядку.

Неприйнятними є доводи представника позивача і щодо невідповідності адреси спірного домоволодіння (назва вулиці) фактичній адресі, оскільки спір стосується одного і того ж об`єкт нерухомості.

Отже, позивачем не доведено належними і допустимими доказами невідповідність в договорі дарування від 05.05.2021 розміру частки співвласника домоволодіння ОСОБА_4 , а тому відсутні правові підстави для визнання вказаних умов договору недійсними.

Щодо пред`явлення позовних вимог до приватного нотаріуса.

Як уже зазначалося, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 3 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України).

Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин.

Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63)).

Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)).

У справі, що розглядається позивач заявив вимоги до приватного нотаріуса, вважаючи що саме остання внесла недостовірні відомості до договору дарування.

За приписами статті 51 ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача.

В судовому засіданні на стадії підготовчого провадження, судом роз`яснювалося представнику наслідки пред`явлення позову до неналежного відповідача. Але представник позивача не вбачав підстав для участі ОСОБА_4 , який на той час був живим, в якості відповідача, через що останнього було залучено судом в якості третьої особи.

Суд зазначає, що державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, повноваження яких визначені Законом України «Про нотаріат» частиною першою статті 3 якого передбачено, що нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Таким чином, нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Таким чином, нотаріус не є відповідачем у спорах, що виникають із цивільних відносин, пов`язаних з нотаріальною дією.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочинів недійсними, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочин, залучаються до участі у справі, як треті особи, які не заявлять самостійних вимог щодо предмета спору.

Отже, приватний нотаріус не є стороною оспорюваного договору дарування та нотаріуси не стають безпосередніми учасниками матеріальних правовідносин, факт виникнення, зміни чи припинення яких вони посвідчували, а тому до них не можна пред`являти позовних вимог і залучати як відповідачів у цивільних справах, що виникають з відповідних матеріальних правовідносин.

Оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а в сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з наведених вище мотивів, зокрема і через визначення позивачем неналежного суб`єктного складу відповідача, до якого позивач відніс приватного нотаріуса.

Щодо клопотання позивача, поданого до суду через систему «Електронний суд» в день судового засідання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), суд не вбачає підстав для його задоволення, так позивачем не доведено яким чином рішення у справі може вплинути на права та обов`язки вказаних осіб.

Інші доводи позивача, які викладені в позові, та озвучені його представником в судовому засіданні не впливають на висновок суду, а тому суд не вбачає необхідності наведенні своїх аргументів.

При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ,право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99).

Так як в задоволенні позову відмовлено розподіл понесених позивачем судових витрат судом не здійснюється

Керуючись статтями 4, 19, 141, 158, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання недійсними відомостей в договорі дарування від 05.05.2021, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т., відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ;

відповідач приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинська Катерина Тарасівна, робоче місце: м.Миколаїв, вул.1 Лінія,38;

третя особа ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_3 .

Повний текст судового рішення складено 29.05.2025.

Суддя І.В.Коваленко