Справа № 538/1771/24
Провадження № 2/538/80/25
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 травня 2025 року м. Лохвиця
Лохвицький районний суд Полтавської області у складі головуючого судді Цімботи Л.Г., за участю секретаря судового засідання Криворучко В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лохвиця цивільну справу за позовом Миргородської окружної прокуратури Полтавської області, в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради Миргородського району Полтавської області, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про витребування незаконно набутих земельних ділянок,
Ухвалою судді від 19.09.2024 вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче засідання (а.с.82).
Крім того, ухвалою суду від 16.09.2024 накладено арешт на вищевказані земельні ділянки (а.с.73-74).
31.10.2024 Миргородська окружна прокуратура Полтавської області надіслала відповідь на відзив, в якому вказано, що аргументи представника відповідача наведені у відзиві не грунтуються на законі та не підтверджуються жодними доказами, а тому не можуть бути прийняті судом (а.с. 135-149).
Ухвалою суду від 08.11.2024 залучено до участі у справі, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 - подружжя відповідача ОСОБА_2 .
Ухвалою суду від 20.12.2024 в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Волторніста С.М. про зупинення провадження відмовлено.
Ухвалою суду від 15.01.2025 підготовче провадження було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.
Представники позивача Лохвицької міської ради Миргородського району Полтавської області Головня А.В. та Полтавець Г.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. ОСОБА_6 суду пояснив, що дійсно міська рада в цивільних справах про встановлення того чи іншого юридичного факту та визнання права власності на спадкове майно, як правило, в листах просить справу розглядати без участі їх представника і покладається на розсуд суду; щодо можливої аналогічної заяви в справі 538/1262/22 чіткої відповіді надати не зміг через великий проміжок часу, що пройшов з того моменту.
Представник позивача Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином.
Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про час та місце його проведення.
Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Волторніст С.М. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позов.
Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином, надала письмові пояснення (а.с. 179-181).
Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши докази по справі дійшов такого висновку.
Згідно запису акта про народження № 14 від 28.08.2001 року, ІНФОРМАЦІЯ_5 народився ОСОБА_5 , батьками якого записані: ОСОБА_2 , матір`ю ОСОБА_3 (а.с.35).
Постановою Полтавського апеляційного суду від 25.05.2023 рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 05.10.2022 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Лохвицької міської ради Миргородського району Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Перша лохвицька державна нотаріальна контора, про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на нерухоме майно (земельні ділянки) в порядку спадкування за законом відмовлено.
При цьому у Постанові апеляційним судом вказано, що "У даній справі правовідносини щодо спадкування спірного майна виникли до набрання чинності ЦК України та визначений у статті 549 ЦК Української РСР шестимісячний строк для прийняття спадщини після померлої закінчився у серпні 1998 року (спадщина відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 ), тобто до 01 січня 2004 року, тому до вказаних спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР.
Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, невірно застосував до спірних правовідносин норми ЦК України в редакції, яка набрала чинності з 01 січня 2004 року, що призвело до неправильного вирішення справи.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що спадщина після смерті ОСОБА_4 у передбачений законом строк ніким не була прийнята, заповіт не складався, тому відповідно до вимог статті 524 ЦК Української РСР за правом спадкоємства переходить до держави. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять жодного переконливого доказу вступу позивачем у фактичне користування майном ОСОБА_4 " (а.с. 15-19).
20.05.2024 прокурор звернувся з листом № 54-4179 вих. 24 до Лохвицької міської ради, в якому повідомив про необхідність витребування незаконно набутих земельних ділянок в судовому порядку, і з метою встановлення наявності підстав для представництва, просив повідомити про вжиті та заплановані заходи з метою самостійного звернення до суду (а.с.40-42).
Згідно отриманої 03.06.2024 відповіді Лохвицької міської ради за № 03-01/839, встановлено, що Лохвицька міська рада до суду з відповідною позовною заявою не зверталася; відсутність звернення пов`язано з неможливістю сплати судового збору, оскільки в умовах воєнного стану сплата судового збору не відноситься до переліку першочергових видатків (а.с.43).
Наведені факти свідчать, що між сторонами склалися цивільні правовідносини з приводу договорів купівлі-продажу та правовідносини, пов`язані із землекористуванням та правом власності на землю, які регулюються такими правовими нормами.
Щодо підстав представництва прокурором інтересів держави в суді в особі Лохвицької міської ради Миргородського району Полтавської області.
Згідно ст. 131-1 Конституції України, на органи прокуратури покладено представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Звернення прокурора до суду з позовом спрямоване на задоволення державно значимого питання дотримання законності у сфері землекористування.
Неправомірне набуття права власності на земельну ділянку завдає шкоди інтересам держави.
Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес».
Правовідносини, пов`язані з землекористуванням становлять також суспільний інтерес, що ототожнюється із інтересами держави, а незаконне набуття права власності на землю на підставі судового рішення, такому суспільному інтересу не відповідає. Відтак, порушує інтереси держави на захист яких діє прокурор.
З метою встановлення наявності підстав для представництва, прокурором проінформовано Лохвицьку міську раду про необхідність витребування незаконно набутих земельних ділянок в судовому порядку (а.с.40-42).
Натомість Лохвицька міська рада повідомила про те, що з відповідним позовом не зверталася, і про те, що фактично можливість такого звернення відсутня (а.с.43).
Зазначене свідчить про бездіяльність вказаного органу та наявність підстав для представництва інтересів держави прокурором шляхом звернення з позовом до суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 уточнила висновки, зроблені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 та 18 квітня 2019 року у справах № 923/560/18 та № 913/299/18 відповідно, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18.
Із вказаної постанови вбачається, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необгрунтованим.
Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Волторніст С.М. в судовому засіданні зазначав, що на його думку, прокуратурою не було дотримано встановленого порядку і процедури звернення до суду, оскільки міська рада у відповіді на запит прокуратури повідомила лише про відсутність коштів для сплати судового збору, проте таку відповідь не можна розцінювати як неналежне здійснення захисту інтересів держави; прокурор мав би звернутися повторно з таким же питанням або ініціювати розгляд питання про внесення органом місцевого самоврядування змін до бюджетних призначень.
Проте суд такий аргумент представника відповідача, слушним не вважає, оскільки зволікання прокурора в цій ситуації, незалежно від прийняття чи неприйняття змін до бюджетних призначень органом місцевого самоврядування, могло б призвести до негативних наслідків, а саме до неможливості або ускладнення поновлення порушених прав держави в особі Лохвицької міської ради на спірні земельні ділянки. Більше того, з моменту прийняття постанови апеляційним судом (25.05.2023) і до моменту звернення прокурора до міської ради (20.05.2024) пройшов тривалий час (майже рік), що було достатнім для самостійного звернення міської ради з аналогічним позовом.
Тому суд дійшов висновку, що в даному випадку прокурором дотримано порядок, передбачений статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» та підтверджено підстави для його звернення до суду з відповідним позовом.
Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки... укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню...
Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, у момент вчинення якого сторонами (стороною) не було додержано вимог, установлених ч. ч. 1 -3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Зокрема, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст.215 ЦК України).
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Зловживання правом - це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного її права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм у межах дозволеного їй законом загального типу поведінки.
Формулювання «зловживання правом» передбачає у собі певну суперечність. Так, особа, яка користується власним правом, має дозвіл на певну поведінку, а якщо її дія не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права (дія без права). Такі випадки трапляються, якщо особа діє недобросовісно, всупереч наданого їй права.
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, належать: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.
Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.
У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.
У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України.
Як наслідок, може бути визнаний недійсним договір, спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України).
Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, шо обумовлені ним.
Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, шо він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, шо за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.
Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша підстава, наприклад, передбачена ст. 228 ЦК України.
Аналізуючи Договір купівлі-продажу від 09.12.2022 НСЕ 642196 та Договір купівлі-продажу від 09.12.2022 НСЕ 642198 суд зауважує, що особа, що діяла від імені Продавця ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є сином Покупця ОСОБА_2 , що підтверджується записом акту про народження №14 від 28.08.2001.
Що стосується аргументу представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Волторніста С.М., що підписання договору купівлі-продажу від імені відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , який є сином відповідача ОСОБА_2 , не суперечить закону, суд не вважає таким, що підтверджує відсутність недобросовісності відповідача. Такого висновку суд дійшов виходячи з того, що на запитання суду представник відповідача надавав суперечливі пояснення-припущення щодо обставин видачі довіреності ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_5 . Більше того, суд вважає не раціональним надавати довіреність особою, яка проживає в смт. Комишня Миргородского району ( ОСОБА_1 ) особі, яка проживає в м. Лохвиця ( ОСОБА_5 ), для укладення договору купівлі-продажу, який було здійснено в м. Миргород, а розглядає вказану обставину як стовідсоткову можливість отримати саме ОСОБА_2 у власність саме спірних земельних ділянок .
Слід звернути особливу увагу, що вищевказані Договори купівлі-продажу від 09.12.2022 укладені між сторонами через 23 дні після державної реєстрації права власності на вказані земельні ділянки за ОСОБА_1 - 16.11.2022, що зважаючи на обставини цієї справи в сукупності, також не видається проявом добросовісної поведінки.
Крім того, суд вважає, що намір ОСОБА_1 здійснити відчуження земельних ділянок майже одразу після набуття на них прав за судовим рішенням у справі №538/1262/22, згідно якого вказані земельні ділянки ніби-то успадковані після померлої понад 20 років ніби-то двоюрідної баби, мали викликати у покупця - ОСОБА_2 сумнів у законності набуття продавцем земельних ділянок. ОСОБА_7 був достеменно обізнаний з реквізитами судового рішення і міг, навіть не будучи юридично обізнаною людиною, дослідити його зміст шляхом перегляду в Єдиному державному реєстрі судових рішень.
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Волторніст С.М. не заявляв про визнання явки відповідача ОСОБА_1 в судове засідання обов`язковою, що могло б дати можливість з`ясувати безпосередньо у неї мотиви звернення до суду з позовом та мотиви поспішного укладення договору купівлі-продажу. Натомість представник ОСОБА_7 - адвокат Волторніст С.М. обмежився лише припущеннями таких мотивів.
Також не слушним суд вважає аргумент представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Волторніста С.М., що поділ земельних ділянок було проведено заради вирощування посівного матеріалу, оскільки на підтвердження такої обставини не надано жодного доказу, і відповідач ОСОБА_7 до суду особисто не з`явився, хоча міг надати пояснення в порядку ст. 92 ЦПК України.
Тому суд вважає, що дії відповідача ОСОБА_7 є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Тобто дії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав.
Відтак, укладення Договору купівлі-продажу від 09.012.2022 серія та номер: НСЕ 642196, реєстровий №1194, та Договору купівлі-продажу від 09.12.2022 серія та номер: НСЕ 642198, реєстровий № 1195, за своїм змістом суперечать вимогам закону, оскільки не спрямовані на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. ч. 1, 5 ст. 203 Цивільного Кодексу України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання їх недійсними відповідно до ст. 234 ЦК України.
Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).
Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.
Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Зазначений спосіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли, власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.
Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених ЦК України.
Аналіз положень ст. 387 цього Кодексу дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє цим майном, про вилучення цього майна в натурі. Віндикаційний позов належить до речово- правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно.
Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Вказане повністю узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 21.03.2023 у справі № 547/23/21.
Статтею 80 Земельного кодексу України передбачено, що суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.
Відповідно до ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є в комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
Що стосується аргументу представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Волторніста С.М. про нібито "мовчазну згоду" Лохвицької міської ради при розгляді справи № 538/1262/22, оскільки остання проти задоволення позовної заяви ОСОБА_1 не заперечувала, спростовується поясненнями представника Лохвицької міської ради, який в судовому засіданні пояснив, що дійсно, як правило, в листах міська рада лише просить справу розглядати без участі їх представника і покладається на розсуд суду.
Суд вважає зміст такого листа не як "мовчазну згоду", а як те, що Лохвицька міська рада повністю покладалася на суд, який має ухвалювати законне рішення, тобто відповідно до норм матеріального права.
Більше того, вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасовано, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс 18).
Сталою судовою практикою сформульована правова позиція про те, що скасування рішення суду у конкретній справі із відмовою у задоволенні позову означає, що судовий акт, який скасовано, не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, а відтак, скасоване судове рішення не може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (постанови Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 914/1161/17, від 23.07.2019 у справі № 922/139/18).
Пунктом 56 постанови Великої Палати Верховного суду від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц зазначено, що формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц також зазначила, що з огляду на приписи ст. ст. 387, 388 ЦК України на можливість витребування власником земельних ділянок не впливає їхній поділ та/або об`єднання. Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб (п. 200 постанови).
Так, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює, що кожна фізична-або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
За усталеною практикою Європейського суду з прав людини, критерії сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод такі: 1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі; 2) чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті; 3) чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або для контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправданим за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
У практиці ЄСПЛ, зокрема у рішеннях у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «Іст/Вест Елаянс Лімітед» проти України» від 23.01.2014, виокремлено три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Лише факт того, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення," не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви шодо тлумачення закону, шо залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якшо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.
Суд зауважує і ще раз наголошує, що відповідач ОСОБА_2 у цій справі, проявивши розумну обачність, мав об`єктивну змогу поцікавитися у ОСОБА_1 мотивами відчуження земельної ділянки лише через 23 дні після державної реєстрації, а також з`ясувати зміст правовстановлюючого документу (рішення суду) шляхом з`ясування інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень та сайту Судової влади України, на підставі якого здійснювалося відчуження йому спірного майна, у зв`язку з чим у нього ( ОСОБА_2 ) могли б виникнути об`єктивні сумніви щодо наявності у продавця ( ОСОБА_1 ) права відчужувати спірне майно.
Більше того, зважаючи на обставини у справі, суд вважає, що дії ОСОБА_2 умисно спрямовані на заволодіння саме цими спірними земельними ділянками, адже відповідач ОСОБА_2 , як фермер і як особа зацікавлена у збільшенні земельного фонду свого підприємства, міг бути обізнаний як про законні, так і не зовсім законні, методи та способи отримання земельних ділянок у власність (чи у користування) іншими суб`єктами господарювання в цій сфері, в т.ч. про схеми тіньового обігу земель сільськогосподарського призначення.
Таким чином, наведені обставини вказують на недобросовісність ОСОБА_2 , як кінцевого набувача спірного майна.
У постанові Верховного Суду від 15.04.2020 у справі № 373/1810/16-ц викладено правову позицію про те, що право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.
У разі коли нерухоме майно вибуває з володіння особи, якій воно належить, поза її волею, така особа залишається дійсним власником цього майна, оскільки вона не бажала втрачати правовий зв`язок з належним їй майном. Позбавлення особи в такому випадку права повернути своє майно, яке вибуло з її володіння без наявних на те правових підстав, безумовно призводить до втручання у право такої особи на мирне володіння своїм майном і є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Крім того, суд вважає, що в даному випадку позбавлення відповідача ОСОБА_2 права власності на спірні земельні ділянки шляхом їх витребування, не є порушенням Першого протоколу до Конвенції, оскільки виходячи з принципу пропорційності, враховуючи ситуацію в державі Україна, а саме велику кількість осіб, які на даний час здійснюють захист територіальну цілісність України через збройну агресію РФ проти України, і саме такі особи мають законне і моральне право першочергово отримувати у власність від територіальних громад невитребувані (неуспадковані) земельні ділянки (паї), а відтак втручання держави у право власності особи є виправданим оскільки воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу.
Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявних у справі доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності та за внутрішнім переконанням, з`ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про задоволення позову.
Надумку суду, такий спосіб вирішення спору буде достатнім для відновлення порушених прав позивача.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідачів на користь позивача 18 168 грн. судового збору, сплаченого за пред`явлення позову та 6 056 грн за заяву про забезпечення позову.
Керуючись ст.ст. 13, 18, 81, 83, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,
Позов Миргородської окружної прокуратури Полтавської області, в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради Миргородського району Полтавської області, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про витребування незаконно набутих
земельних ділянок задовольнити.
Визнати недійсним Договір купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 09.12.2022, серія та номер: НСЕ 642196, реєстровий №1194, посвідчений приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Ряжко О.В.
Визнати недійсним Договір купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 09.12.2022, серія та номер: НСЕ 642198, реєстровий №1195, посвідчений приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Ряжко О.В.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку передбаченому п.15.5) Перехідних положень ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя Лохвицького
районного суду Людмила ЦІМБОТА