Справа № 685/123/25
Провадження № 2/685/149/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2025 року

Теофіпольський районний суд Хмельницької області в складі

головуючого судді Самойловича А.П.,

за участі секретаря Сороки В.Р.,

представника позивача Кучерука Т.П.,

відповідачки ОСОБА_1 та

її представниці ОСОБА_2 ,

представників Служби у справах дітей Федорчук О.В. та Федонюка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Теофіполь Хмельницького району Хмельницької області в загальному позовному порядку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, заінтересованою особою є Служба у справах дітей Теофіпольської селищної ради Хмельницького району Хмельницької області,

В С Т А Н О В И В :

03 лютого 2025 року адвокат Кучерук Т.М.., діючи в інтересах ОСОБА_3 , звернувся до суду з позовом, заявивши вимогу встановити факт самостійного виховання та утримання позивачем ОСОБА_3 свого неповнолітнього сина ОСОБА_4 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після розірвання 26 грудня 2022 року шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 їх діти ОСОБА_6 , 2003 р.н., та ОСОБА_7 , 2010 р.н., залишилися проживати з позивачем в будинку його батьків в селищі Теофіполь, а їх матір, відповідачка по справі, переїхала жити до іншого населеного пункту, фактичне її місце проживання не відоме ні позивачу, ні їх дітям.

З часу розірвання шлюбу позивач самостійно несе витрати, пов`язані з вихованням та утриманням дітей, забезпечує їх усім необхідним одноособово, здійснюючи до недавнього часу підприємницьку діяльність. Він усіма можливими способами намагається забезпечити дітям найкращі умови життя та їх розвитку, є дбайливим батьком, за місцем проживання характеризується позитивно.

Водночас відповідачка, як матір дітей, не бере жодної участі у їх житті, у тому числі неповнолітнього сина, не піклується про його розвиток, хоча батько жодним чином не чинив цьому перешкод. Також відповідачка ухиляється і від утримання дитини, не сплачуючи аліменти, внаслідок чого утворилася заборгованість на суму 83115,95 грн., а також не допомагаючи матеріально повнолітній доньці, яка проживає за кордоном. Зазначене свідчить про невиконання матір`ю своїх батьківських обов`язків, ухилення від утримання дитини.

Встановлення даного факту позивачу необхідно для можливості звільнення з військової служби на підставі ч. 4 ст. 26 Закону України «По військовий обов`язок і військову службу», оскільки наразі син залишився на вихованні у рідної сестри позивача, що позбавляє неповнолітнього права на батьківську опіку та піклування .

В ході судового розгляду представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві.

Від представниці відповідачки надійшов письмовий відзив на позов, в якому зазначила, що відповідачка визнає вимоги позивача, який проживав разом з сином, займався його вихованням та утримував його. У зв`язку із сімейними обставинами та складним підлітковим віком сина він наразі висловив свою позицію про бажання проживати з батьком та, у разі якщо рішення суду в даній справі допоможе звільнити позивача із ЗСУ, син погодиться спілкуватися з матір`ю. Позиція відповідачки полягає в тому, щоб не завдавати шкоди моральному здоров`ю своєму синові. Також у відзиві зазначено, що станом на 03 квітня 2025 року відповідачкою сплачено аліментів на суму 5175 грн. і в подальшому вона планує дотримуватися графіку сплати аліментів та налагодження контакту з сином.

В ході судового розгляду відповідачка ОСОБА_1 вказала, що не заперечує проти проживання сина з батьком, так як не хоче, щоб було гірше синові, він просив бути з батьком. Зазначила, що робила спроби спілкуватися з сином по телефону, інколи, коли перебувала в смт Теофіполь, приходила до школи, проте син не бажав з нею спілкуватися.

Представниця відповідачки в судовому засіданні підтримала доводи поданого нею заперечення та додатково зазначила, що аліменти з відповідачки стягуються на підставі судового наказу від жовтня 2022 року, проте фактично позивач подав даний судовий наказ на примусове виконання лише восени 2024 року, що і призвело відразу до утворення великої суми заборгованості по аліментах, так як відповідачка не знала про існування рішення про стягнення аліментів з неї, оскільки не проживала за зареєстрованим місцем проживання і такого рішення фактично не отримувала.

Заслухавши доводи учасників судового розгляду, пояснення свідків та дослідивши матеріали справи, суд дійшов переконання про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

З 09 серпня 2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували в шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 26 грудня 2022 року № 685/893/22.

За період шлюбу у них народилося двоє дітей: донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 21 травня 2024 року та вищезазначеним рішенням суду.

Позивач зареєстрований з сином ОСОБА_9 по АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою виконкому Теофіпольської селищної ради від 02 січня 2025 року № 3/02-39.

Відповідачка також зареєстрована за даною адресою, що підтверджується витягом з Єдиного державного демографічного реєстру від 04 лютого 2025 року № 1090417, проте фактично за даною адресою не проживає від розірвання шлюбу, що визнається усіма учасниками судового розгляду.

Відносини по вихованню дітей регулюються нормами СК України на засадах добровільності. Так, згідно із частинами 2 та 3 ст. 54 СК України, усі найважливіші питання життя сім`ї мають вирішуватися подружжям спільно, на засадах рівності. Дружина, чоловік мають право противитися усуненню їх від вирішення питань життя сім`ї. Вважається, що дії одного з подружжя стосовно життя сім`ї вчинені за згодою другого з подружжя.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 СК України.

Статтею 151 СК України передбачене переважне право батьків перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Спір щодо участі у вихованні дитини тим з батьків, який проживає окремо від неї, відповідно до ст. 158 СК України вирішується органом опіки та піклування за заявою матері, батька дитини. Тоді орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Це рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.

І лише у тому випадку, коли той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Тоді суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, що встановлено у ст. 159 СК України.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одними із способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України, є визнання права.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що право на звернення до суду гарантується чинним законодавством і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси цієї особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Отже, застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію.

У справах позовного провадження встановлення факту самостійного виховання дітей, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд, згідно статті 76 ЦПК України, зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною 1 статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним з батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Позивач ОСОБА_3 з 24 січня 2025 року перебуває на військовій службі, що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_2 від 29 січня 2025 року № 57, і єдиною метою встановлення даного факту судом, як випливає з позовної заяви, є забезпечення позивачу можливості звільнення з військової служби за сімейними обставинами.

З огляду на викладене суд констатує, що у даній справі вимога про встановлення факту самостійного виховання дитини, без заявлення інших позовних вимог, у зв`язку з чим цей факт встановлюється, не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав позивача, а є лише підставою для вирішення інших позовних вимог, іншої справи.

Обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позову до ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) сторін, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 29 травня 2025 року.

Суддя Самойлович А.П.