ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1514/25 Справа № 185/2176/24 Суддя у 1-й інстанції - Юдіна С. Г. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря судового засідання: Триполець В.О., Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №185/2176/24 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про стягнення коштів за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним недопущенням до роботи, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2024 року, ухвалене у складі судді Юдіної С.Г., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом до ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», в обґрунтування якого зазначив, що працював на посаді гірничого майстра дільниці ВТБ на ШУ «Павлоградське» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». Наказом від 01 березня 2018 року №460-к був звільнений з роботи. Не погодившись із звільненням звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду у задоволенні його позову було відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року його апеляційну скаргу задоволено, поновлено на посаді гірничого майстра дільниця майстра, стягнуто з відповідача ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 середній заробіток в розмірі 173 014, 10 грн. за вимушені прогули у період з 01 березня 2018 року по 03 квітня 2019 року на час прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Однак рішення суду виконано своєчасно не було, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з додатковим позовом про стягнення коштів за час вимушеного прогулу. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду від 26 вересня 2019 року позов задоволено частково стягнуто з відповідача ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 за вимушені прогули у період з 03 квітня 2019 року по 11 червня 2019 року. Однак з 11 червня 2019 року по 12 червня 2023 року позивач не був допущений до процедури поновлення на роботі у зв`язку з небажанням роботодавця допустити його до процедури поновлення на роботі в присутності його законного представника. Тільки в травні 2023 року він отримав поштою направлення на медичний огляд до медичного закладу. За результатами медичного огляду медичною комісією було прийнято рішення про неможливість виконання позивачем посадових обов`язків гірничого майстра підземного. Недопущення позивача до процедури поновлення виникло через зловживання роботодавцем владою. Для проведення процедури поновлення на роботі за судовим рішенням позивачу необхідні були консультації, роз`яснення, складання звернень, скарг, заяв здійснення представництва і тому вкрай необхідна присутність представника радника ОСОБА_2 під час зустрічей з представниками роботодавця для забезпечення умов при яких не будуть порушені права позивача. Враховуючи неправомірні дії відповідача щодо недопуску до процедури поновлення разом з представником вважає, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за 799 днів вимушених прогулів. Крім того, вважає що йому та його родині діями відповідача були спричинені моральні страждання, завдана моральна шкода, що призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагає додаткових зусиль для організації життя. Розмір моральної шкоди оцінює 250 000 грн. Також діями відповідача позивачу спричинена шкода внаслідок отримання моральних страждань в результаті чого погіршилося здоров`я позивача. Вказує, що під час проходження періодичного медичного огляду 17 лютого 2017 року позивач був придатний до роботи майстром гірничим підземним, а відповідно до довідки позачергового медичного огляду від 16 травня 2023 року було виявлено непридатність його до роботи за професією у зв`язку зі станом здоров`я. Отже неправомірне порушення його законних конституційних прав на правову допомогу та неможливість вплинути на протиправні дії відповідача призвели до проявлення гострого серцево-судинного захворювання. Таке погіршення стану здоров`я позивач оцінює в 300 000 грн.

У зв`язку з чим, просив суд визнати порушеним його право на отримання правової допомоги та право на вільне особисте обрання свого захисника, представника для отримання консультацій при проведенні процедури поновлення на роботі Бугайова В.В. за судовим рішенням яке набрало законної сили, внаслідок порушення роботодавцем ст.59 Конституції України, Рішення Конституційного суду України №23-рп/2009 від 30 вересня 2009 року, в частині не допуску до процедури поновлення на роботі позивача разом з законним представником ОСОБА_2 ; стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату в розмірі 530 082,16 грн. за час вимушених прогулів чи у вигляді особистої відповідальності роботодавця в зв`язку з недопущенням позивача до роботи та недопущенням позивача разом з представником до участі в процедурі поновлення на роботі на підприємстві ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з 11 червня 2019 року по 12 червня 2023 року по день звільнення з роботи за наслідками медичного огляду та неможливістю виконувати роботу гірничого майстра підземного; стягнути з відповідача на відшкодування позивачу моральної шкоди внаслідок нанесених моральних страждань спричинених порушенням права на отримання правої допомоги та вільного особистого обрання свого захисника, представника за втрату нормальних життєвих зв`язків, що вимагають від позивача додаткових зусиль для організації життя у розмірі 250 000 грн.; стягнути з відповідача на відшкодування позивачу ушкодження здоров`я, внаслідок порушення його прав на правову допомогу та вільного особистого обрання свого захисника, представника в розмірі 300 000 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 до ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 40 000 гривень 00 копійок. В іншій частині відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2024 року постановлено з порушенням норм процесуального та матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, судом першої інстанції не застосовано норму викладену в ч.1 ст.59 Конституції України, не вірно встановлено факт відмови позивача в самостійному без представника проведенні процедури поновлення на роботі. Зазначає, що судом першої інстанції визнано спричинення тільки моральної шкоди, а не визнано спричинення матеріальної шкоди, що виникла внаслідок не визнання права позивача на правову допомогу в наслідок чого порушено право на труд, здійснено не допущення до роботи, що призвело до не отримання заробітної плати, яка не була нарахована та не отримана позивачем в наслідок порушення його прав.

Судом не встановлено, що позивач не пройшов процедуру поновлення на роботі та не приступив до виконання трудових обов`язків тільки з тієї причини, що відповідач не допускав його до участі разом з представником.

Вважає, що порушення відповідачем права позивача на правову допомогу по недопущенню до процедури поновлення на роботі разом з представником, є наслідком неправомірних дій відповідача і внаслідок чого правам та інтересам позивача завдано шкоду, що підлягає стягненню з відповідача.

У зв`язку з чим, просив суд рішення суду першої інстанції від 19 вересня 2024 року скасувати, та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», скориставшись своїм правом, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги зазначив, що суд законно та обґрунтовано відмовив позивачеві у задоволенні вимог щодо визнання порушеним права ОСОБА_1 на отримання правової допомоги; стягненні середньої заробітної плати в розмірі 530 082,16 грн. за час вимушених прогулів; стягненні відшкодування шкоди здоров`ю внаслідок порушення прав на правову допомогу.

Зазначає, що виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

Відповідно до пункту 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Вказує, що трудовим законодавством не передбачено такої процедури, як встановлення законності розпорядчого документу представником працівника при ознайомленні останнього з розпорядчими документами.

Окрім цього зазначає, що оскільки, ще з 11 червня 2019 року позивач достеменно був обізнаним про необхідність отримання направлення на медичний огляд у відповідача, але з власної волі відмовлявся отримати таке направлення (встановлено колегією суддів у справі №185/3279/20), то підстав для застосування норми щодо збереження середнього заробітку ОСОБА_1 , з 11 червня 2019 року по 26 квітня 2023 року включно, немає.

Вважає, що відповідач зробив все можливе для виконання норм трудового законодавства, тобто видав наказ про поновлення на роботі, направляв позивачу відповідні повідомлення, в якому зазначав, про необхідність ознайомитися з наказом, повернути трудову книжку та про необхідність внесення відповідних записів. Проте позивач на вказані дії не реагував та до цього часу зволікає з її поверненням, у відповідності до вищезазначених норм. За таких обставин, вважає дії позивача неправомірними.

Позивач та його представник в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти доводів скарги, просила її відхилити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги і відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Так судом встановлено, що у постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року визнано незаконним та скасовано наказ від 01 березня 2018 року №460-к директора ВСП ШУ «Павлоградське» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про звільнення ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на попередньому місці роботи на ШУ Павлоградське ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на ділянку ВТБ в якості гірничого майстра. Стягнуто з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення в розмірі 173 014,10 грн.

Постанова Дніпровського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року у справі №185/2109/18 набрала законної сили.

В 2019 році ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про стягнення коштів за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням з роботи.

При розгляді даної цивільної справи №185/4745/19 судом встановлено, що відповідач на виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року видав наказ №1470-к від 11 червня 2019 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі за рішенням суду на посаді майстра гірничого дільниці ВТБ ВСП «Шахтоуправління Павлоградське» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з окладом згідно штатного розкладу з 01 березня 2018 року. Неодноразово на адресу ОСОБА_1 надсилалися повідомлення цінним поштовим листом з описом вкладення у якому були виклики до ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» для ознайомлення з наказом №1470к від 11 червня 2019 року про поновлення на роботі, які були повернуті відправнику у зв`язку із закінченням строку зберігання.

Окрім цього судом встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово запрошувався на ознайомлення з наказом про поновлення його на роботі, а прийшовши до будівлі ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», відмовився ознайомлюватися з наказом №1470-к від 11 червня 2019 року, аргументуючи це тим, що він повинен бути ознайомлений з цим наказом лише в присутності свого представника за довіреністю.

Також судом встановлено, що позивач у період з 11 червня 2019 року по 28 серпня 2019 року перебував у трудових відносинах з Окружною виборчою комісією з виборів народних депутатів України одномандатного виборчого округу №36, де виконував повноваження члена окружної виборчої комісії на платній основі, та на цей період за основним місцем роботи повинен був бути звільнений від виконання виробничих або службових обов`язків зі збереженням стажу роботи відповідно до ч.2 ст.47 ЗУ «Про вибори народних депутатів України», що підтверджується копіями постанови ОВК №36, довідок Голови ОВК №36, договору про виконання обов`язків члена виборчої комісії з позачергових виборів народних депутатів України, актів виконання наданих послуг.

Рішенням суду від 26 вересня 2019 року по справі №185/4745/19 позов було задоволено частково стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 квітня 2019 року по 10 червня 2019 року включно і з 29 серпня 2019 року по 26 вересня 2019 року включно у розмірі 35 719,04 грн., оскільки з 11 червня 2019 року по 28 серпня 2019 року позивач перебував у трудових відносинах з Окружною виборчою комісією з виборів народних депутатів України одномандатного виборчого округу №36.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2020 року по справі №185/4745/19 рішення Павлоградського міськрайонного суду від 26 вересня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про стягнення коштів за час вимушеного прогулу задоволено частково, стягнуто з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 квітня 2019 року по 10 червня 2019 року в сумі 31 321 грн. 13 коп. з відрахуванням податків та обов`язкових платежів. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Крім того, у 2020 році ОСОБА_1 звернувся до Павлоградського міськрайонного суду з позовом до ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про визнання дій незаконними, стягнення коштів за час вимушеного прогулу в зв`язку з недопущенням до процедури поновлення на роботі (справа №185/3279/20). Позивач у позові посилався на те, що він формально не ознайомлений з наказом про поновлення на роботі та не допущений до процедури поновлення на роботі в зв`язку з небажанням працівників ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» допустити його до ознайомлення з наказом про поновлення на роботі та проведенням подальшої процедури поновлення на роботі.

Судом по справі №185/3279/20 також було встановлено, що наказом №1470-к від 11 червня 2019 року було скасовано наказ №460/к від 01 березня 2018 року про звільнення позивача, поновлено його на посаді майстра гірничого дільниці ВТБ ВСП «Шахтоуправління Павлоградське» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з окладом згідно штатного розкладу з 01 березня 2018 року, наказано позивачу надати трудову книжку, отримати відповідно до ст.17 Закону України «Про охорону праці», Порядку №246 від 21 серпня 2007 року, картку на проходження медичного огляду у КЗ «Павлоградська міська лікарня №4» ДОР, надати спеціалісту з адміністрування персоналу результати медичного огляду не пізніше наступного дня після завершення медичного огляду; оплату на період проходження медогляду здійснити відповідно до п.10.13 колективного договору; організувати допуск позивача до роботи у відповідності до ст.ст.5, 18 Закону України «Про охорону праці», Правил безпеки у вугільних шахтах, Порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій. Копія даного наказу неодноразово направлялась на поштову адресу позивача.

Також встановлено, що позивач, представник позивача, були обізнані про наказ №1470-к від 11 червня 2019 року, оскільки копія наказу була долучена до матеріалів цивільної справи №185/4745/19, предметом спору в якій було стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, копія наказу №1470-к від 11 червня 2019 року досліджувалась в судових засіданнях. Відповідач неодноразово запрошував позивача для ознайомлення з наказом, отримання картки для проходження медогляду та надання трудової книжки для внесення в неї відповідного запису в тому числі 18 червня 2019 року, 21 червня 2019 року, 27 червня 2019 року, 05 липня 2019 року, 12 липня 2019, 19 липня 2019 року, інші дати, а також в будь-який будній день в зручний час. Позивач разом зі своїм представником також неодноразово з`являвся до приміщення відповідача для ознайомлення з наказом про поновлення на роботі та отримання направлення на медичний огляд. Проте представника позивача не допускали в приміщення підприємства-відповідача разом з позивачем для отримання направлення на медичний огляд та подальшого проходження працевлаштування, але жодних заборон або перешкод для пропуску саме позивача до приміщення не було.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не пройшов процедуру поновлення на роботі та не приступив до виконання трудових обов`язків, оскільки з власної волі обрав таку поведінку, мотивуючи це недовірою до роботодавця та можливим порушенням його прав.

Позивач мав реальну можливість пройти процедуру поновлення на роботі одноособово, без участі представника, однак не скористався цією можливістю. Тому період, за який позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток, не можна вважати вимушеним прогулом, отже позовні вимоги у цій частині є необгрунтованими і задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Заперечуючи проти рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 , серед іншого, просив визнати порушеним його право на отримання правової допомоги, та право на вільне особисте обрання свого захисника для отримання консультацій при проведенні процедури поновлення на роботі.

Згідно зі ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом ст.15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено ст.16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 справа №912/1856/16, від 14.05.2019 справи №910/11511/18.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Для судового захисту цивільного права або інтересу важливу роль відіграє належний та правильний спосіб захисту що обирається особою. Такий спосіб повинен відповідати природі такого права або охоронюваного законом інтересу, характеру незаконного посягання і бути максимально ефективним.

Позивач, у разі порушення його суб`єктивного права, може скористатись не будь-яким способом його відновлення, а лише тим, який як правило визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Постановою Верховного Суду у справі №654/524/19 від 1 червня 2023 року встановлено, що вимога на захист цивільного права повинна відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права або, у разі неможливості, гарантувати особі можливість захисту. Якщо обраний спосіб захисту не відповідає цим вимогам, це може бути підставою для відмови у позові.

Предметом позову у цій справі по суті є визнання порушеним право на отримання правової допомоги, та право на вільне особисте обрання свого захисника для отримання консультацій при проведенні процедури поновлення на роботі.

Відповідно до Рішення Вищої ради правосуддя від 19 квітня 2018 року №1200/0/15-18 «Про затвердження Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень» та п.5 ст.4, ч.3 ст.6 Закону України «Про доступ до судових рішень», судді мають право на доступ до усіх інформаційних ресурсів Реєстру, в тому числі до інформації, визначеної ст.7 цього Закону.

Апеляційним судом було переглянуто судове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області ухвалене у складі судді Врони А.О. по справі 185/3279/20 «про визнання дій незаконними, стягнення коштів за час вимушеного прогулу в зв`язку з недопущенням до процедури поновлення на роботі», та встановлено, що позивачу ОСОБА_1 була надана можливість особисто пройти на територію підприємства для ознайомлення з наказом про поновлення на роботі, отримання картки проходження медичного огляду, проте, позивач не виявив такого бажання. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що відповідач чинив позивачу перешкоди у зверненні за правничою допомогою до адвоката, чи центру безоплатної правової допомоги, чи до його представника поза межами території підприємства. Позивач не був позбавлений можливості отримати професійну правничу допомогу поза межами території підприємства відповідача як до звернення до відповідача, так і після.

Приписами ст.226 Кодексу законів про працю України передбачена можливість участі представника працівника на засіданні комісії по трудовим спорам. Проте ознайомлення працівника з наказом про поновлення на роботі має бути особистим. У позивача було безліч можливостей отримати професійну правничу допомогу як у адвокатів, так і у інших фахівців у галузі права. На території відповідача, до якої відносяться й приміщення будівлі відповідача, до якої викликали позивача, встановлено пропускний режим, який організований у відповідності до «Інструкції по організації пропускного та внутриоб`єктового режиму на ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», має обмеження щодо пропуску осіб на свою територію. Пропускний режим є складовою комплексної системи безпеки об`єктів відповідача. Обов`язку для пропуску представника позивача у відповідача не було.

Отже, у справі №185/3279/20 суд прийшов до висновку, що відповідачем не було порушено прав позивача на отримання правової допомоги, та право на вільне особисте обрання свого захисника для отримання консультацій при проведенні процедури поновлення на роботі.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2021 року по справі №185/3279/20 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2020 року залишено без змін, тобто рішення набуло законної сили.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 жовтня 2023 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2021 року у справі №185/3279/20, відмовлено.

Отже, зазначені вище обставини встановлені рішенням суду в цивільній справі, що набрало законної сили, в силу приписів ст.82 ЦПК України, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України).

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц.

Отже позивачем не надано належних та допустимих доказів порушення його прав відповідачем з урахуванням встановлених судом фактичних обставин справи. Колегія суддів не вбачає підстав для перегляду інших вимог позивача, які були предметом розгляду у судах як першої так і апеляційної інстанцій.

Принцип процесуальної економії передбачає, що суд має ефективно захистити право, унеможлививши повторний позов.

У постанові ВП ВС від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц перелічено критерії, необхідні для висновку про дотримання чи недотримання принципу процесуальної економії.

Так, ефективність позовної вимоги про визнання порушеного права на отримання правової допомоги, та право на вільне особисте обрання свого захисника для отримання консультацій при проведенні процедури поновлення на роботі, має оцінюватися з огляду на обставини справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду.

У цій постанові ВП ВС розмежувала превентивний та ефективний способи захисту зазначила, що «до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права».

Також колегія суддів зазначає, що за змістом приписів статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі потрібно вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

Тобто належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі є видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Виконання рішення про поновлення на роботі вважається завершеним з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. Водночас працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливість виконання своїх обов`язків.

Такі висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2023 року у справі №938/466/21 (провадження №61-5256св23).

Як зазначено вище 11 червня 2019 року ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» було видано наказ №1470-к про поновлення позивача на попередньому місці роботи. Крім того постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2020 року по справі №185/4745/19 за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про стягнення середнього заробітку, встановлено факт поновлення позивача на попередньому місці роботи з моменту видання 11 червня 2019 року наказом №1470-к «Про поновлення на роботі», зазначеною постановою стягнуто на користь позивача середній заробіток за вимушений парогул за період з 04 квітня 2019 року по 10 червня 2019 року, тобто до дати видання наказу про його поновлення.

Зважаючи на те, що на дату, коли позивач вперше відмовився отримати картку на проходження медичного огляду, надати трудову книжку 18 червня 2019 року, рішення суду поновлення його на роботі вже було виконано шляхом видання наказу №1470-к від 11 червня 2019 року «Про поновлення з 01.03.2018р. на роботі ОСОБА_1 у якості гірничого майстра дільниці ВТБ-1».

Дані обставини встановлені в постанові Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2021 року при перегляді рішення Павлоградського міськррайонного суду від 08 грудня 2020 року у цивільній справі №185/3279/20 за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про визнання дій незаконними, стягнення коштів за час вимушеного прогулу у зв`язку з недопущенням до процедури поновлення на роботі в присутності представника, яким в позові було відмовлено і це рішення залишено без змін.

В наведеній постанові суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що «відповідач виконав всі дії щодо поновлення ОСОБА_1 на роботі та забезпечив йому можливість реалізувати право на працю відповідно до статті 43 Конституції України, оскільки стаття 30 КЗпП України покладає саме на працівника обов`язок особисто виконувати роботу та заборону передоручати її іншій особі.

Відповідач поновив позивача на попередньому місці роботи, повідомив позивача не пізніше наступного дня з дати видання наказу про його поновлення на роботі, здійснив записи щодо поновлення позивача до особистої картки працівника, здійснив заходи щодо проходження позивачем періодичного медичного огляду: оформив картку на проходження позивачем медичного огляду та гарантував позивачу збереження середнього заробітку на час проходження медогляду, виплатив позивачу середній заробіток за рішеннями суду у загальній сумі 208 000,00 грн. з урахуванням податків та зборів, з дати поновлення позивача, тобто з 11 червня 2019 року, поновив табельний облік працівника, проінформував позивача про необхідність надання трудової книжки».

В даній постанові колегія суддів звернула увагу на те, що позивач не заперечував про обізнаність та ознайомлення з наказом №1470-к від 11 червня 2019 року про поновлення його на роботі, та не заперечував, що особисто йому не чинились перешкоди у допуску на територію підприємства відповідача.

Апеляційним судом також було встановлено, що позивач, будучи з 11 червня 2019 року достеменно обізнаним про необхідність отримання направлення на медичний огляд у відповідача, з власної волі відмовлявся пройти особисто та отримати таке направлення. Позивачем суду не було надано жодних доказів того, що відповідачем чинилися будь-які перешкоди особисто позивачу для отримання направлення на медичний огляд та подальшого проходження працевлаштування. З пояснень свідків та досліджених відеозаписів вбачається, що працівники відповідача неодноразово запрошували особисто позивача пройти до спеціаліста з адміністрування персоналу та отримати направлення на медичний огляд.

Колегія суддів прийшла до висновку, що безпосередньо право позивача не порушено, а обраний ним спосіб захисту свого права є не ефективним.

В наведеній справі судом надано оцінку встановленим обставинам та доказам, які суд приймає і при розгляді даної справи, оскільки вони є саме тими обставинами, на які позивач посилається і наводить звертаючись з даним позовом. Це рішення не скасоване і набрало законної сили.

Зокрема апеляційним судом зазначено: «доводи позивача про те, що його не було допущено до процедури поновлення на роботі, колегія суддів не приймає до уваги, такі доводи спростовуються встановленими обставинами по справі та зібраним доказами.

11 червня 2019 року відповідач видав наказ №1470-к про поновлення ОСОБА_1 на роботі. 18 червня 2019 року об 11 годині 25 хвилин позивач з групою осіб з`явився до адмінбудівлі ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» (м.Павлоград, вул.Соборна, 76) але відмовився пройти до кабінету спеціаліста з адміністрування персоналу для ознайомлення з наказом, факт відмови зафіксовано актом від 18 червня 2019 року (т.1 а.с.53). Відмова від ознайомлення з наказом про поновлення була мотивована необхідністю ознайомитись в присутності представника, який буде надавати позивачу консультації з правових питань.

Позивач не надав 18 червня 2019 року відповідачу жодного документу, який би підтверджував повноваження представника, що підтверджується відеозаписом, наданим позивачем до матеріалів справи.

Також, 18 червня 2019 року ОСОБА_3 не реєструвався на прохідній адмінбудівлі відповідача за адресою: м.Павлоград, вул.Соборна, 76 з метою представляти інтереси ОСОБА_1 при ознайомленні останнього з наказом про поновлення на роботі.

Позивач, в свою чергу, був належним чином ознайомлений під підпис про порядок пропускної системи, про що свідчить запис у Журналі реєстрації інструктажів від 22 жовтня 2016 року.

Тобто, позивачу було відомо, що всі відвідувачі ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» реєструються на прохідній (КПП) відповідно до встановленого порядку пропускної системи.

19 червня 2019 року ОСОБА_1 було направлено повідомлення про поновлення на роботі та необхідність з`явитись 21 червня 2019 року до відповідача, факт неявки зафіксовано актом від 21 червня 2019 року.

24 червня 2019 року відповідач направив позивачу копію наказу №1470-к від 11 червня 2019 року «Про поновлення на роботі» та вкотре повідомив позивача про необхідність з`явитись 27 червня 2019 року за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується поштовим описом та інформацією про відправлення. Факт неявки позивача 27 червня 2019 року зафіксовано відповідним актом від 27 червня 2019 року.

Надалі, відповідач неодноразово повідомляв позивача про його поновлення на роботі листами від 02 липня 2019 року, 10 липня 2019 року виx.№ 9/1910, 17 липня 2019 року вих.№ 9/1984, 14 серпня 2019 року, 18 листопада 2019 року виx. № 3/3257, направлено також копію наказу про поновлення, 03 грудня 2019 року вих.№ 3/3419, від 13 квітня 2020 року виx № 3/775, 30 квітня 2020 року, 19 червня 2020 року вих.№ 3/1168, 21 вересня 2020 року, 28 жовтня 2020 року виx.№ 44».

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволені позову через недоведеність факту недопуску позивача до проведення процедури поновлення на роботі в присутності представника, суд апеляційної інстанції відмовив і у задоволенні позову в частині стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 11 червня 2019 року по 30 листопада 2020 року в розмірі 212 201,31 грн. як похідної вимоги.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Посилання позивача як на довід в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції відмовив у задоволені основної частини вимог, але стягнув на користь позивача 40 000 грн. в рахунок компенсації моральної шкоди, що є не зрозумілим, суд відхиляє т.я. він не є підставою для скасування рішення, оскільки не є предметом оскарження, і рішення про стягнення моральної шкоди не може бути скасоване за скаргою саме позивача, т.я. він не може бути поставлений в гірше становище за результатами розгляду його ж апеляційної скарги.

Інші доводи скарги зводяться до не згоди позивача із оскаржуваним судовим рішенням і не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судове рішення в оскаржуваній частині відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2024 року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційних скарг без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 28.05.2025р.

Головуючи суддя О.В. Агєєв