Єдиний унікальний номер 599/613/25
Номер провадження 2/599/265/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2025 р. Зборівський районний суд Тернопільської області в складі: головуючого судді Чорної В. Г., за участю секретаря судового засідання Грицай О.П., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку в м. Зборові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна,

ВСТАНОВИВ:

виклад позицій сторін: позивач ОСОБА_3 звернулась з позовною заявою до відповідача ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя. Позовну заяву обґрунтовує тим, що під час шлюбу було придбано майно, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Оскільки, добровільної згоди не було досягнуто щодо поділу майна, позивач змушена звернутись до суду з метою належного його поділу. За час спільного проживання позивача із відповідачем у зареєстрованих шлюбних відносинах ними було набуто за рахунок спільних коштів та спільними зусиллями майно, зокрема: - нежитлова будівля столярної майстерні загальною площею 177,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (надалі - нежитлова будівля столярної майстерні); - нежитлова будівля пилорами загальною площею 82,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (надалі - нежитлова будівля пилорами); - земельна ділянка кадастровий номер: :02:003:0568, площею 0,4501 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, місце розташування: АДРЕСА_1 (надалі - земельна ділянка); - транспортний засіб - автомобіль OpelSignum, 2005 року випуску, дизель, об`єм двигуна 1910 см.куб, номер кузова НОМЕР_1 (надалі - автомобіль). Право власності на дані нежитлові будівлі столярної майстерні та пилорами набуто за договорами купівлі-продажу у 2008 році та зареєстровано на ім`я відповідача, що підтверджує інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 423029050 від 16.04.2025. Право власності на дану земельну ділянку набуто за цивільно-правовим договором у 2011 році та зареєстровано за відповідачем, що підтверджує витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 09.04.2025 НВ-025. Набуття у власність автомобіля під час зареєстрованого шлюбу та його реєстрація за відповідачем підтверджує листами (відповідями на адвокатські запити) Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Тернопільській області від 08.04.2025 р. № 31/19-Ф-92а.з та від 10.04.2025 р. № 31/19-Ф-94а.з, і Територіального сервісного центру МВС № 6143 від 10.04.2025 р. № 31/19/3-Ф-10.а.з. На підставі норм Сімейного кодексу України та практики Верховного суду України просила суд визнати за нею - ОСОБА_5 право власності на одну/другу частку: - нежитлової будівлі столярної майстерні загальною площею 177,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; - нежитлової будівлі пилорами загальною площею 82,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; - земельної ділянки кадастровий номер: :02:003:0568, площею 0,4501 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, місце розташування: АДРЕСА_1 ; 2. Стягнути з ОСОБА_4 в користь її користь кошти в розмірі 98 805,00 грн (дев`яносто вісім тисяч вісімсот п`ять гривень нуль копійок) в рахунок грошової компенсації вартості відчуженого майна подружжя та стягнути з відповідача в користь позивача понесені судові витрати.

Позивач заявою від 12 травня 2025 року уточнила позовні вимоги, так як відповідачемОСОБА_4 після пред`явлення позову, вимоги ОСОБА_3 про сплату їй коштів в розмірі 98 805,00 грн в рахунок грошової компенсації вартості відчуженого майна подружжя, та фактичну сплату відповідачем коштів на рахунок позивача, керуючись ст.49 ЦПК України позивач ОСОБА_3 відмилася від частини позовних вимог, а саме від вимоги про стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_5 коштів в розмірі 98 805,00 грн (дев`яносто вісім тисяч вісімсот п`ять гривень нуль копійок) в рахунок грошової компенсації вартості відчуженого майна подружжя.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суді 21 квітня 2025 року відкрито провадження, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено підготовче судове засідання у справі о 09.30 год 14 травня 2025 року.

14 травня 2025 року відповідачем подано відзив у якому він визнав позовні вимоги позивача ОСОБА_3 про визнання за ОСОБА_5 права власності на одну/другу частки: - нежитлової будівлі столярної майстерні загальною площею 177,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлової будівлі пилорами загальною площею 82,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки кадастровий номер: :02:003:0568, площею 0,4501 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, місце розташування: АДРЕСА_1 ; про стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_5 кошти в розмірі 98 805,00 грн (дев`яносто вісім тисяч вісімсот п`ять гривень нуль копійок) в рахунок грошової компенсації вартості відчуженого майна подружжя; стягнення з відповідача в користь позивача понесених судових витрат у розмірі 4172,78 грн. сплаченого судового збору за подання даної позовної заяви до суду, 3000,00 грн. витрат на проведення експертизи та витрат на професійну правничу допомогу. Просив врахувати, що 12 травня 2025 року представником позивача подано заяву про відмову від позовних вимог, у якій зазначено про виконання відповідачем позовної вимоги у позасудовому порядку, а саме, що відповідачем сплачено на рахунок позивача ОСОБА_3 коштів в розмірі 98 805,00 грн в рахунок грошової компенсації вартості відчуженого майна подружжя та вказано, що позивач відмовляється від частини позовних вимог, а саме від вимоги про стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 коштів в розмірі 98 805,00 грн (дев`яносто вісім тисяч вісімсот п`ять гривень нуль копійок) в рахунок грошової компенсації вартості відчуженого майна подружжя.

Представником позивача 14 травня 2025 року подано заяву про повернення позивачу згідно вимог ч.І ст. 142 ЦПК України з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, так як 13 травня 2025 року через підсистему Електронний суд представником відповідача подано відзив на позов, з якого вбачається, що відповідачем визнаються позовні вимоги, з урахуванням заяви позивача від 12 травня 2025 року про відмову від частини позовних вимог. Решту 50 відсотків судового збору та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн просив стягнути в користь позивача з відповідача. На підставі ч. 3 ст. 142 ЦПК України, просив стягнути з відповідача в користь позивача витрати на проведення експертизи в розмірі 3000,00 грн.

Представником відповідача 14 травня 2025 року подано заяву про розподіл судових витрат між сторонами, яку обґрунтовує тим, що позивач в процесі розгляду справи відмовилася від частини позовних вимог зменшив їх в частині стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 коштів в розмірі 98 805,00 грн (дев`яносто вісім тисяч вісімсот п`ять гривень) в рахунок грошової компенсації вартості відчуженого майна подружжя. Оскільки зазначена частина позову не підлягає судовому розгляду у зв`язку з відмовою позивача, тому просила відмовити в частині стягнення із ОСОБА_4 судових витрат на проведення експертизи транспортного засобу. При вирішенні питання про розподіл судових витрат просила врахувати дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій вчинялися такі дії. Тому щодо стягнення витрат по судовому збору у розмірі 4172,78, просила врахувати норми ч.І ст. 142 ЦПК України, а саме у зв`язку із визнання позовних вимог відповідачем по справі стягнути з ОСОБА_6 лише 50% вартості сплаченого судового збору позивачем, оскільки ОСОБА_3 у встановленому законом порядку має право на повернення 50% судового збору з державного бюджету.

Щодо витрат на правничу допомогу, то просила врахувати, що заявлені стороною витрати на правничу допомогу в сумі 10 000 грн. є неспівмірними із складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними, відсутні факти збирання доказів адвокатом, розмір витрат не відповідає критеріям розумності, справедливості та співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу. Так як представником позивача не подано доказів, що свідчать про реальні понесені витрати, такі як квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження, тому просила суд відмовити щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу та проведення експертизи вартості транспортного засобу.

Встановлені судом обставини та відповідні їм правовідносини.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступних висновків.

Згідно зі ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини 1 статті 1 СК України - Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів.

Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

08 жовтня 2005 року між позивачем ОСОБА_3 (надалі - Позивач, ОСОБА_3 ) та відповідачем - ОСОБА_4 (надалі - Відповідач, ОСОБА_4 ) укладено шлюб, що зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Нововолинського міського управління юстиції Волинської області, про що зроблено відповідний актовий запис за № 309 та видано свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_2 від 08.10.2005 р.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 серпня 2023 року в справі № 607/10443/23 шлюб між Позивачем та Відповідачем розірвано.

Від даного шлюбу у них народилися діти - донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зроблено актовий запис за № 57 та видано свідоцтво про народження серія НОМЕР_3 від 06.02.2007 р., та донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що зроблено актовий запис за № 138 та видано свідоцтво про народження серія НОМЕР_4 від 17.01.2013 р. Обидві доньки проживають разом із Позивачем.

За час шлюбу сторонами набуто за рахунок спільних коштів та спільними зусиллями майно, зокрема: - нежитлова будівля столярної майстерні загальною площею 177,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (надалі - нежитлова будівля столярної майстерні); - нежитлова будівля пилорами загальною площею 82,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (надалі - нежитлова будівля пилорами); - земельна ділянка кадастровий номер: :02:003:0568, площею 0,4501 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, місце розташування: АДРЕСА_1 (надалі - земельна ділянка); - транспортний засіб - автомобіль OPEL SIGNUM, 2005 року випуску, дизель, об`єм двигуна 1910 см.куб, номер кузова НОМЕР_1 (надалі - автомобіль). Право власності на дані нежитлові будівлі столярної майстерні та пилорами набуто за договорами купівлі-продажу у 2008 році та зареєстровано на ім`я Відповідача, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 423029050 від 16.04.2025. Право власності на дану земельну ділянку набуто за цивільно-правовим договором у 2011 році та зареєстровано за відповідачем, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 09.04.2025 НВ-025.

Оцінка аргументів сторін та норми права, застосовані судом. Висновки суду.

Сторонами не заперечується придбання вказаного вище майна в шлюбі за час спільного проживання. Також відповідачем подано заяву про визнання позовних вимог про поділ спільного майна подружжя.

Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), і таке майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч.1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільної сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 цієї ж статті майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. А у відповідності до ч.4 цієї ж статті майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним в письмовій формі.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Таким чином, враховуючи наведені вище обставини, законом презюмується, що зазначене нерухоме майно є набутим за час подружнього життя позивача із відповідачем та за рахунок спільних коштів і спільних зусиль подружжя, а отже є об`єктом спільної сумісної власності, належить сторонам на праві спільної сумісної власності та в рівних частках.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2 ст. 372 ЦК України).

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що поділу між сторонами в рівних частках підлягає нежитлова будівля столярної майстерні загальною площею 177,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлова будівля пилорами загальною площею 82,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка кадастровий номер: :02:003:0568, площею 0,4501 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, місце розташування: АДРЕСА_1 .

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. (ч.1, 3 ст.13 ЦПК України)

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність визначених законом підстав для задоволення позову, визнання за позивачем в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на одну/ другу частину нежитлової будівлі столярної майстерні загальною площею 177,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; одну/другу частину нежитлової будівлі пилорами загальною площею 82,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; одну/другу частину земельної ділянки кадастровий номер: :02:003:0568, площею 0,4501 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, місце розташування: АДРЕСА_1 .

За змістом ст. 209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

За змістом ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи вищевикладені вимоги чинного законодавства України та ту обставину, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у розмірі 2086,39 грн.

Також, в порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позов задоволено, та, що судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2086,39 грн підлягають компенсації позивачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати, а саме сплачений судовий збір 1043,20 грн, витрати на проведення експертизи в розмірі 3000,00 грн, а також 5000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Представником позивача подано до суду клопотання, за яким позивач просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в сумі 10000,00 грн.

За правилом ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно положень ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно ч.3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 ЦК України.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України).

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. (ч.1 ст.632 ЦК України)

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

07 квітня 2025 року між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Сила права» укладено договір про надання правничої допомоги (далі - договір), згідно умов якого клієнт доручає, а адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати професійну, серед іншого, у всіх цивільних справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних прав та законних інтересів клієнта. Для надання правничої допомоги адвокатське об`єднання призначає адвоката Фльорків Олександра Володимировича.

В п.4.1., 4.2., 4.5 ч. 4 договору обумовлено, розмір гонорару встановлюється сторонами на підставі акту наданих послуг та сплачується клієнтом у безготівковій формі на підставі виставленого рахунку, що є додатками до договору.

На підставі цього договору виданий ордер серії ВО №1102878.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання заяв по суті справи, інших заяв та клопотань, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивача, крім договору, подано до суду: акт №1 обсягу правничої (правової) допомоги від 24 квітня 2025 року, на виконання умов договору від 07 квітня 2025 року, в якому відображено опис робіт адвоката: попередня (досудова) консультація, вивчення документів, судової практики, аналіз законодавства щодо предмета спору, збір доказів, підготовка та подання до суду позовної заяви, кількість затрачених годин 10 та вартість послуг 10000 грн.

Разом із тим, ч. 4 ст.137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст.137 ЦПК України).

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та від 22.11.2019 у справі №910/906/18.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. (постанова Верховного Суду від 01 лютого 2023 року у справі № 160/19098/21)

Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 у справі № 927/237/20).

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням не лише того, чи були такі витрати понесені фактично, а й того, чи була їх сума обґрунтованою.

Виходячи з характеру спірних правовідносин та предмету доказування в даній справі, а також обсягу наявних в матеріалах справи доказів, суд погоджується з доводами відповідача про те, що обсяг наданих представником позивача послуг не є співмірним зі складністю справи, а сума гонорару адвоката, яка підлягає компенсації іншою стороною, є завищеною.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, оцінюючи обґрунтованість заявленої до стягнення суми на правничу допомогу в контексті положень ч.5 ст. 137 ЦПК України, співмірність витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатами робіт, а також часом, необхідним для їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, та виходячи із засад розумності та справедливості, вважає, що заявлена стороною позивача сума є надмірною.

Враховуючи викладене, а також беручи до уваги, що заявлений стороною позивача розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача є завищеним, суд дійшов висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача, з огляду на заперечення останнього, підлягає зменшенню та відшкодуванню в сумі 5000,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 4, 10-12, 49, 76-82 ,89, 133, 141, 142, 209, 229, 258, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

позовні вимоги задоволити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на одну/другу частину нежитлової будівлі столярної майстерні загальною площею 177,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; одну/другу частину нежитлової будівлі пилорами загальною площею 82,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; одну/другу частину земельної ділянки кадастровий номер: :02:003:0568, площею 0,4501 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, місце розташування: АДРЕСА_1 .

Стягнути з відповідача ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_3, в користь позивача ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , судові витрати, а саме сплачений судовий збір 1043,20 грн, витрати на проведення експертизи в розмірі 3000,00 грн, а також 5000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Повернути позивачу ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, згідно квитанції №3537-9198-3075-1188 від 18.04.2025 10:14:16, банк АТ "Таском Банк", код банку 339500, , сервіс оплати GOVPAY24, серійний № , а саме, 2086,39 грн (дві тисячі вісімдесят шість гривень тридцять дев`ять копійок).

Рішення суду може бути оскаржене в загальному порядку до Тернопільського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду-якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Повний текст рішення буде складено упродовж десяти днів.

Суддя Зборівського

районного суду Чорна В.Г.