Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/1517/24

28 травня 2025 року Богородчанський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого-судді Шишка О. А.,

з участю: секретаря Сіщук Г. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Богородчани в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок, який розташований на АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 04.11.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 28.03.2025 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача залучено ОСОБА_4 .

Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_5 , який був зареєстрований та проживав на АДРЕСА_1 . Після смерті батька відкрилася спадщина на все його майно. За життя батько не розпорядився своїм майном та заповіт не склав. Він звернувся до нотаріуса із заявою про отримання свідоцтва на право на спадщину за законом, однак листом нотаріуса йому відмовлено у видачі такого свідоцтва через відсутність правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно. А також зазначено, що є ще інші спадкоємці ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які прийняли спадщину фактом спільного проживання. Однак з таким твердженням він не погоджується, оскільки відповідачі вибули з господарства задовго до смерті батька і фактично з батьком не проживали. Тому він є єдиним спадкоємцем майна батька. Оскільки в інший спосіб, окрім звернення до суду, не може підтвердити своє право власності на успадковане домоволодіння, просить суд ухвалити відповідне рішення.

Відповідачка ОСОБА_3 , від імені якої діє представник адвокат Мищишин І.Я., подала відзив, у якому вимоги позову визнала частково. Зазначила, що вона, позивач та відповідач ОСОБА_2 є належними спадкоємцями. З урахуванням того, що ОСОБА_2 не бажає отримувати свою частку у спірному майні, то вважає, що за позивачем слід визнати право власності на 2/3 житлового будинку, що належав батькові, а 1/3 повинна належати їй.

У судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали та зазначили, що відповідачка ОСОБА_3 не може претендувати на спадкове майно, оскільки фактично з батьком на час його смерті не проживала, оскільки виїхала з дому у 1983 році, була тільки зареєстрована.

Відповідач ОСОБА_2 у поданій заяві вимоги позову визнав, не заперечив проти визнання за позивачем права власності на житловий будинок, що належав батькам.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник у судовому засіданні вимоги позову визнали частково з підстав викладених у відзиві на позов.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, у попередньому судовому засіданні вказала, що спірний будинок належав її батькам. Зазначила, що вона у 1988 році виїхала в Тернопільську область і з того часу з батьками не проживала.

Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Глибівка Івано-Франківського району Івано-Франківської області помер ОСОБА_5 (а.с. 8, 46).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України в день його смерті відкрилася спадщина на все належне йому за життя майно.

21.11.2008 року ОСОБА_1 подав у нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини після смерті батька (а.с.45, 58).

Відповідно до довідки Глибівської сільської ради ОСОБА_5 проживав та був зареєстрований у власному житловому будинку в АДРЕСА_1 . На день смерті разом з ним були зареєстровані: дочка ОСОБА_3 та син ОСОБА_2 . Заповіт від імені померлого не посвідчувався (а.с.18, 54).

Відповідно до виписки з погосподарської книги №3 та довідки Богородчанської селищної ради №18/02-34/3016 від 07.08.2024 року у 2020 році номер спірного будинку на АДРЕСА_1 змінено з № НОМЕР_1 на АДРЕСА_1 (а.с.19).

Відповідно до довідки Богородчанської селищної ради № 18/02-56/1386 від 01.04.2025 року господарство відносилося до колгоспного двору, станом на 1991 рік у господарстві були зареєстровані ОСОБА_5 (голова), ОСОБА_6 (дружина), ОСОБА_3 (дочка), ОСОБА_2 (син), ОСОБА_7 (дочка), ОСОБА_8 (внука), ОСОБА_9 (внук), ОСОБА_10 ( внук), ОСОБА_11 (внучка), ОСОБА_4 (внук). ОСОБА_7 (дочка), ОСОБА_8 (внука), ОСОБА_9 (внук), ОСОБА_10 (внук), ОСОБА_11 (внучка), ОСОБА_4 (внук) вибули з господарства 30.01.1995 року, ОСОБА_2 вибув 24.06.2024 року (а.с.94).

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_6 (дружина спадкодавця) померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.9).

Відповідно до технічного паспорту від 26.08.2024 року та довідки ОБТІ до складу домоволодіння на АДРЕСА_1 входить житловий будинок (заг площа 64.3 кв.м.) (а.с.10-16, 60).

Згідно зі ст. 1216 - 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Заповіт ОСОБА_5 за життя не склав. Позивач у справі є сином померлого та, відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України, спадкоємцем першої черги за законом (а.с.7, 48).

Позивач своєчасно подав заяву про прийняття спадщини (а.с. 45, 58), і звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак листом державного нотаріуса Богородчанської державної нотаріальної контори Войташеком І.І. №02-14/912 від 104.09.2024 року у видачі такого йому відмовлено у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджували б належність зазначеного нерухомого майна спадкодавцю, також зазначено, що спадкоємцями є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які прийняли спадщину за ч.3 ст.1268 ЦК України (а.с. 4, 61).

Спірне будинковолодіння мало статус колгоспного двору, майно якого відповідно до вимог ст.120, 123 ЦК УРСР (у редакції 1963 року) належало його членам у рівних частках на засадах спільної сумісної власності.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», зі вступом в дію 15.04.1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовані, а ті члени двору, які не втратили частку в майні колгоспного двору на момент припинення його існування, стали співвласниками у рівних частках. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності.

Оскільки ОСОБА_3 - член колишнього колгоспного двору, вибула з господарства ще у 1983 році, то її слід вважати такою, що втратила право на частку в його майні. Більше того, вважачи приналежність своєї частки у майні колгоспного двору, ОСОБА_3 , у межах строку позовної давності, мала право виділити свою частку, однак таким правом не скористалася. Оскільки частка у майні колгоспного двору не витребувана та не виділена станом на час розгляду справи, то відповідачка втратила право на таку частку.

Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У постановах Верховного Суду: від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17 (провадження № 61-38452ск18), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19) зроблено висновок про те, що державна реєстрація особи у житловому будинку сама по собі не є беззаперечним доказом її постійного проживання на момент смерті спадкодавця за адресою реєстрації.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 фактично вибула з господарства у 1983 році і проживала у господарстві чоловіка, зазначений факт вона підтвердила у відзиві. Це також підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Так свідок ОСОБА_12 пояснила, що є сусідкою позивача, зазначила, що ОСОБА_3 фактично у с.Глибівка не жила, оскільки вчилася в школі-інтернаті, а у 1983 році виїхала у Івано-Франківськ.

Аналогічні пояснення дав свідок ОСОБА_13 , який підтвердив, що у господарстві живе позивач із сімєю. Ні ОСОБА_3 ні ОСОБА_2 там не проживають і на час смерті батька не проживали.

Тому суд не бере до уваги твердження відповідачки ОСОБА_3 про те, що вона фактом реєстрації з померлим батьком на час його смерті прийняла спадщину, оскільки факт реєстрації її у спірному житловому будинку сам по собі не є беззаперечним доказом її постійного проживання за адресою реєстрації. У судовому засіданні встановлено, що вона фактично проживала у господарстві чоловіка, тому не може вважатися такою, що прийняла спадщину після смерті батька.

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Так, постановою у справі № 523/3522/16-ц від 14 серпня 2019 року Верховний Суд роз`яснив, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям як майнового права, зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не здійснив державну реєстрацію права. Отже, право на спадщину спадкоємця, який не здійснив держреєстрацію права, входить до складу спадщини після його смерті.

Згідно зі ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав може бути визнання права власності.

Відповідно до абз.3 п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23.01.2013 року у справі №6-164цс12 у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку.

Таким чином, на думку суду, право на отримання правовстановлюючого документу на нерухоме майно, має особа, яка є фактичним власником цього майна, це право нерозривно пов`язане з особою спадкодавця й після його смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно в позасудовому порядку.

Враховуючи, що визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, який має застосовуватися якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд вважає, що вимоги позивача в частині визнання права власності на будинок та господарські споруди підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 5 ст.11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду.

Відповідно до ст.182 ЦК України, право власності на нерухомість підлягає державній реєстрації.

Позивач ОСОБА_1 правомірно, в порядку спадкування за законом після смерті батька набув у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 .

У зв`язку з відсутністю належних правовстановлюючих документів на вищевказане домоволодіння його право власності слід визнати в судовому порядку.

На підставі викладеного, ст. 11, 16, 182, 392, 1216-1218, 1220, 1268, 1296 ЦК України, ст.120, 123 ЦК УРСР, керуючись ст. 263 - 265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований на АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Головуючий О. А. Шишко