Справа № 464/5667/24 Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б. Р.
Провадження № 22-ц/811/3459/24 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючої судді Мікуш Ю.Р.,

Суддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.,

Секретар Салата Я.І.

З участю боржника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу №464/5667/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Сихівського районного суду м.Львова від 23 жовтня 2024 року у справі за заявою представника Сихівського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції, заінтересовані особи ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ,- про визначення частки майна

в с т а н о в и в :

26 серпня 2024 року представник Сихівського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції звернувся до суду з поданням у якому просить визначити частку майна боржника ОСОБА_1 в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , якою він володіє спільно з іншими особами.

В обгрунтування подання покликається на те, що на виконанні перебуває виконавче провадження №66873341 з примусового виконання виконавчого листа № 452/3025/20 від 04 серпня 2021 року про стягнення із ОСОБА_1 на користь стягувача ОСОБА_4 250 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок спричинення смерті його батьку ОСОБА_5 .

В результаті проведених виконавцем заходів встановлено, що боржнику ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Враховуючи, що частка майна боржника в спільній сумісній власності не визначена, це унеможливлює виконання судового рішення, просить визначити частку майна, належну ОСОБА_1 в спірній квартирі.

Ухвалою Сихівського районного суду міста Львова від 23 жовтня 2024 року заяву задоволено.

Визначено, що ОСОБА_1 належить 1/3 частка у квартирі АДРЕСА_2 .

Ухвалу суду оскаржив боржник ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду є незаконною та такою, що порушує його права як одного із співвласників квартири. Судом першої інстанції не було взято до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №2-591-11, провадження №14-31цс21, а саме, що в разі, якщо наявний спір щодо визначення частки боржника у спільному майні, звернення виконавця до суду завжди за своєю суттю має характер позовної заяви (незалежно від її назви), оскільки вона звернена до суду з метою вирішення матеріального спору.

Просить скасувати ухвалу Сихівського районного суду міста Львова від 23 жовтня 2024 року.

11 лютого 2025 року на адресу суду від представника Сихівського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції Мельника Л.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, вважає таку безпідставною. Зазначає, що покликання в апеляційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі №2-591-11 від 08.06.2022 року, не підлягає до застосування в даній справі та не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки наведена постанова стосується визначення частки майна боржника у випадках, коли існує спір щодо права власності або встановлення правовідносин між учасниками майнових відносин. Натомість, в даній справі, мова йде про встановлення факту належності частки майна на підставі наявних правовстановлюючих документів, а не про вирішення спору щодо права власності.

Представник Сихівського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції, Зварич Є.Ф., Зварич Р.Я. в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.

Від ОСОБА_2 надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що він доглядає за мамою, яка ургентно госпіталізована.

Протокольною ухвалою суд відмовив у задоволенні клопотання, враховуючи те, що апеляційна скарга стосується ухвали з процесуального питання.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обгрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд прийшов до висновку про необхідність виділу частки боржника - ОСОБА_1 в майні, що належить йому спільно з іншими особами у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , якою він володіє спільно з іншими особами, з огляду на те, що боржник ухиляється від виконання рішень суду, внаслідок чого такі тривалий час залишаються невиконаними, відсутність відомостей про наявність доходів чи іншого майна боржника для реалізації, з метою виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 10 Закону встановлено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі, якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Цієї статтею встановлені обов`язки і права виконавців, обов`язковість вимог виконавців. Перелік заходів примусового виконання рішення, передбачений ст.10 вказаного Закону.

Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно з ч.6 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця.

У разі, якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Відповідно до ст.443 ЦПК України, питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Таким чином, при вирішенні питання про визначення частки, суд враховує, що вказане питання у межах виконавчого провадження регулюється нормами цивільного процесуального законодавства. При розгляді подання державного виконавця в порядку ст.443 ЦПК України вирішується питання не про виділ частки, що призводить до виділу її в натурі, припинення права спільної часткової власності на майно, а вирішується питання про визначення частки, що не є його поділом чи виділенням частки.

Судом встановлено, що на виконані у Сихівському відділі виконавчої служби у місті Львові перебуває виконавче провадження в АСВП за № 66873341 з примусового виконання виконавчого листа № 452/3025/20 виданого 04 серпня 2021 року Самбірським міськрайонним судом Львівської області про стягнення із ОСОБА_1 на користь стягувача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 250000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок спричинення смерті його батьку ОСОБА_5 , яка не підлягає відшкодуванню страховиком за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

ОСОБА_1 у вказаному виконавчому провадженні є боржником.

За даними інформаційної довідки №399246283 від 15 жовтня 2024 року (а.с. 57) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, боржнику ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру № НОМЕР_1 .

Інше будь-яке рухоме майно та грошові кошти за боржником не виявлені.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що без визначення частки боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, звернути стягнення на таке неможливо.

Щодо доводів апеляційної скарги про врахування правових висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у справа №2-591/11 (провадження №14-31цс21) у постанові від 08 червня 2022 року, то необхідно зазначити, що правовідносини, які були предметом розгляду вказаної справи, не є подібними до правовідносин у даній справі, тому такі правові висновки не можуть бути застосовані апеляційним судом.

Так, відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 жовтня 2020 року у справі №2-24/494-2009, виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний; водночас, в останньому випадку виконавець звертається з таким поданням (позовною заявою) в порядку позовного провадження.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі №2-591/11 (провадження №14-31цс21), на яку покликається апелянт, уточнено правові висновки про те, що в разі, якщо наявний спір щодо визначення частки боржника у спільному майні, звернення виконавця до суду завжди за своєю суттю має характер позовної заяви (незалежно від її назви), оскільки вона звернена до суду з метою вирішення матеріального спору. При цьому, позовна заява має подаватися в порядку позовного провадження, а не в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України. В останньому випадку, суд має або закрити провадження (якщо порушені правила про юрисдикцію спору (див. пункт 73 цієї постанови), або залишити заяву (подання) без розгляду (якщо правила про юрисдикцію спору не порушені (див. пункти 74 - 75 цієї постанови).

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що необхідно розмежовувати випадки, коли щодо вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, існує спір про право, і коли такого спору немає.

За наявності спору щодо визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, його вирішення судом не є вирішенням процесуального питання, а є вирішенням матеріального спору. Такий спір може виникати, зокрема, тоді, коли відповідно до частини першої статті 368 ЦК України майно належить двом або більше особам на праві спільної власності без визначення часток кожного з них у праві власності (право спільної сумісної власності).

У разі, якщо майно належить двом або більше особам на праві спільної власності із визначенням часток кожного з них у праві власності, то відповідно до частини першої статті 356 ЦК України, майно належить таким особам на праві спільної часткової власності. Якщо розмір часток співвласників відомий, то спір про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, не виникає. Водночас, може виникнути спір про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї (частина перша статті 366 ЦК України).

Якщо ж виник спір щодо визначення частки майна боржника у майні, яке належить боржнику та іншим особам на праві спільної сумісної власності, то судове рішення у разі задоволення позову має наслідком зміну матеріального правовідношення право спільної сумісної власності припиняється, натомість, виникає право спільної часткової власності (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (провадження № 12-71гс20, пункт 8.74).

При цьому, відбувається припинення права власності одного виду і виникнення права власності іншого виду не тільки боржника, а й іншої особи (співвласника), яка могла взагалі не брати участі у справі, в якій ухвалене судове рішення проти боржника. Відсутність згоди такої особи на визначення частки майна боржника у спільному майні, у тому числі заперечення самого існування права спільного з боржником права власності (як у справі, що переглядається), свідчить про наявність матеріального спору, який не вирішувався і не міг бути вирішений у справі, в якій ухвалене судове рішення проти боржника. Це новий матеріальний спір, який не може розглядатися як процесуальне питання, а тому не може вирішуватися за правилами розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України. Такий спір має бути вирішений судом у порядку позовного провадження.

За змістом зазначеної постанови, майно боржника, яким він володів на праві спільної сумісної власності, було спільним майном подружжя, в той час як у справі, що переглядається, майно, яке перебуває у спільній сумісній власності боржника та інших осіб, не є спільним майном подружжя.

Тому доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права є необґрунтованими.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала відповідає вимогам процесуального законодавства та не може бути скасована. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержаннм норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1;375; 383; 384; 389-391 ЦПК України,-суд апеляційної інстанції

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Сихівського районного суду м.Львова від 23 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 26 травня 2025 року.

Головуюча суддя Ю.Р. Мікуш

Судді: Т.І. Приколота

Р.В. Савуляк