Справа № 530/2045/23

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

16.05.2025 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., секретаря Бедюх Н.І., представника позивача Ревягіної С.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Зіньків цивільну справу за позовною заявою

Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз», місце знаходження: м.Полтава, вул.В.Козака, 2А до ОСОБА_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Полтавагаз", звернулося до Зіньківського районного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 про стягнення заборгованості.

Відповідно до протоколу авторозподілу судових справ між суддями Зіньківського районного суду Полтавської області від 12.12 2023 року дана справа передана на розгляд судді Ситник О.В..

Ухвалою суду від 16.10.2024 року задоволено самовідвід судді Ситник О.В..

Відповідно до протоколу повторного авторозподілу судових справ між суддями Зіньківського районного суду Полтавської області від 16.10.2024 року дана справа передана на розгляд судді Должко С.Р..

Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 18.10.2024 року прийнято до розгляду вищезазначену справу та призначено підготовче судове засідання.

Згідно матеріалів справи з урахуванням їх зменшення позивач просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» суму основного боргу у сумі 2112,19 грн., судового збору у сумі 2684 грн..

Ухвалою суду від 26.12.2024 року призначено по справі судовий розгляд.

У судовому засіданні представник позивача Ревягіна С.І. зменшені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги не визнала, послалася на відзив, який приєднано до матеріалів справи, в якому просила відмовити по зменшених позовних вимогах, посилаючись на порушення позивачем чинного законодавства.

Суд, заслухавши думку учасників справи, зачитавши позовну заяву та дослідивши наявні матеріали справи, приходить до висновку.

Суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain).

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервалу часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна зі сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов"язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов"язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов"язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об"єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз"яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов"язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов"язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов"язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України, встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов"язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов"язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов"язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов"язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов"язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об"єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України.

Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

У ст. 8 Конституції України зазначено, що Конституція України має найвищу юридичну силу.

Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

У Постанові ВП ВС від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів.

В судовому засіданні було встановлено, що згідно позовної заяви, яка підтримана представником вказано, що AT Полтавагаз є оператором газорозподільної системи, суб`єктом господарювання, що на підставі ліцензії (постанова № 778 від 15.06.2017 р. Про видачу ліцензії на розподіл природного газу AT Полтавагаз та постанови № 941 від 04.06.2019 р. «Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 15 червня 2017 року № 778»), виданої Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

Між AT Полтавагаз (надалі оператор ГРМ) та ОСОБА_1 (ЕІС код 56ХМ26С090012877) (надалі споживач) за адресою: АДРЕСА_1 укладено договір розподілу природного газу (затверджений Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30.09.2015 № 2498) (надалі договір), за умовами якого оператор ГРМ зобов`язується надати Споживачу послугу з розподілу природного газу, а Споживач зобов`язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені цим Договором, (п. 2.1. Договору). Цей Договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633,634,641 та 642 Цивільного Кодексу України на невизначений строк. Фактом приєднання Споживача до умов цього Договору (акцептування договору) є вчинення Споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти Договір, зокрема надання підписаної Споживачем заяви-приєднання, та/або сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу (п.1.3. Договору).

Відповідно до підпункту 4 розділу VI Кодексу Договір розподілу природного газу між Оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному веб-сайті Регулятора та Оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору.

Абзацами 4, 5 пункту 5 глави 3 розділу VI Кодексу газорозподільних систем визначено, що в разі незгоди споживача приєднуватися до умов договору розподілу природного газу споживач не має права використовувати природний газ із ГРМ та має подати до Оператора ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу на його об`єкт.

Фактом приєднання споживача ОСОБА_1 до умов договору розподілу природного газу є надання підписаної заяви-приєднання.

Послуга з розподілу природного газу - послуга Оператора ГРМ, яка надається Споживачу та включає в себе забезпечення цілодобового доступу Споживача до газорозподільної системи і розподіл (переміщення) належного Споживачу (його постачальнику) природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки до межі балансової належності об`єкта Споживача (п.1.4. Договору).

Відповідно до Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року №2494 побутовий споживач - споживач, що є фізичною особою та придбаває природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх житлових приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність.

Газовий рік - період часу, який розпочинається з першої газової доби жовтня поточного календарного року і триває до першої газової доби жовтня наступного календарного року (п.4. розділ 1 глава І Кодексу ГРМ).

Річна замовлена потужність об`єкта (об`єктів) споживача на розрахунковий календарний рік визначається Оператором ГРМ виходячи з фактичного обсягу споживання природного газу цим об`єктом за газовий рік, що передував розрахунковому календарному року, який визначається відповідно до вимог цього Кодексу.

Оператор ГРМ зобов`язаний до 12 жовтня щорічно за підсумками газового року проінформувати споживача про фактичний обсяг споживання природного газу об`єктом (об`єктами) споживача за попередній газовий рік, величину планованої місячної плати за послуги розподілу із зазначенням її складових (визначається Оператором ГРМ відповідно до абзацу першого цього пункту). Така інформація може бути надана споживачеві шляхом розміщення її в особистих кабінетах споживача (за наявності), актах приймання-передачі природного газу (для споживачів, що не є побутовими), платіжних документах.

На період до кінця 2019 року Оператор ГРМ визначає річну замовлену потужність об`єкта споживача виходячи з фактичного обсягу споживання природного газу цим об`єктом за період з 01 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року, (п.2 розділ б, глава VI Кодексу ГРМ).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до п. 6.1. Договору розподілу природного газу оплата вартості послуги Оператора ГРМ з розподілу природного газу здійснюється Споживачем за тарифом, встановленим Регулятором для Оператора ГРМ, що сплачується як плата за річну замовлену потужність, з урахуванням вимог Кодексу газорозподільних систем.

Місячна вартість послуги розподілу природного газу визначається як добуток 1/12 річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача на тариф, встановлений Регулятором для відповідного Оператора ГРМ із розрахунку місячної вартості одного кубічного метра замовленої потужності (п. 6.3. Договору).

Розрахунковим періодом за цим Договором є календарний місяць (п. 6.4. Договору).

Оплата вартості послуги з розподілу природного газу за цим Договором здійснюється Споживачем, який є побутовим, до 20 числа (включно) місяця, в якому надаються послуги з розподілу природного газу, на підставі рахунка Оператора ГРМ (п. 6.6 Договору).

Відповідно до Постанови національної комісії ,що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 30377 від 24.12.2019 Про встановлення тарифу на послуги розподілу природного газу для АТ Полтавагаз на період з 01 січня 2020 року по 30 червня 2020 року включно встановлено тариф на послуги розподілу природного газу у розмірі 1,14 грн. за 1 м.3 на місць ( з ПДВ) з 01.07.2020 по 31.12.2020 року включно становить 1,31 грн. за 1 м3 на місяць ( з ПДВ).

Відповідно до Постанови НКРЕКП України №2460 від 16.12.2020р. Про встановлення тарифу на послуги розподілу природного газу для AT Полтавагаз (зі змінами від 30.01.2021р. № 129) встановлено тариф на послуги розподілу природного газу з 01.01.2021 р. - становить 2,316 грн. за 1 м3 на місяць (з ПДВ), з 01.02.2021 р.- 2,136 грн. за 1 м3 на місяць (з ПДВ).

Відповідно до Постанови НКРЕКП України №2764 від 22.12.2021р. Про встановлення тарифу на послуги розподілу природного газу для AT Полтавагаз встановлено тариф на послуги розподілу природного газу з 01.01.2022 р. - становить 2,112 грн. за 1 м'3 на місяць (з ПДВ).

Зобов`язання щодо своєчасної оплати вартості отриманих послуг, в порушення вимог ст. ст. 526, 714 ЦК України споживачем (Відповідачем) виконані не належним чином.

Таким чином, за газовий рік з 01.10.2018 р. по 30.09.2019 р. споживачем було спожито 308,12 м.куб. природного газу, 1/12 від 308,12 м.куб становить 25,68 м.куб.. 25,68 м.куб.* 1,14 грн. = 29,28 грн. (січень-червень 2020 р.); 25,68 м.куб.. 25,68 м.куб.* 1,31 грн. = 33,64 грн. (липень-грудень 2020 р.).

З 01 січня 2021 року річна замовлена потужність обєкта (обєктів) споживача на розрахунковий календарний рік визначається оператором ГРМ виходячи з фактичного обсягу споживання природного газу цим об`єктом за газовий рік, що передував розрахунковому календарному року ,який визначається відповідно до вимог цього кодексу, але не може бути меншою за 314 куб.м. для об`єкта побутового споживача, на якому природний газ використовується комплексно, у тому числі для опалення, або об`єкта споживача, що не є побутовим.

За газовий рік з 01.10.2019 року по 30.09.2020 року споживачем було спожито 115 м. куб.

За газовий рік з 01.10.2020 року по 30.09.2021 року споживачем було спожито 73 м. куб.

За газовий рік з 01.10.2021 року по 30.09.2022 року споживачем було спожито 133 м. куб.

Так як обсяг фактично спожитого відповідачем газу менший за 314 куб.м. вартість послуги розраховується відповідно :

1/12 від 314 м.куб становить 26,166 м.куб

26,17 м.куб *2,316 грн=60,61 грн. (січень 2021 року)

26,17 м.куб *2,136 грн=55,90 грн. (лютий-грудень 2021 року)

26,17 м.куб *2,112 грн=55,26 грн. (січень -грудень 2022 року)

26,17 м.куб *2,316 грн=60,61 грн. (січень-листопад 2023 року), які споживачу було необхідно сплатити до 20 числа (включно) місяця, в якому надаються послуги з розподілу природного газу.

Оскільки, закінчився строк позовної давності на період січень-грудень 2020 року позивачем зменшено позовні вимоги, а саме заборгованість за період січень-2021 року по лютий 2024 року (а.с.67).

Суд встановив, що відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт третій частини 1 статті 3 ЦК України).

Закон України "Про житлово - комунальні послуги" (далі - Закон) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Аналіз Закону дає підстави для висновку, що він є нормативним актом спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Разом з тим, стаття 4 Закону передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно - правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово - комунальних послуг.

Тлумачення статті 4 ЦК України свідчить, що у ній встановлено повний перелік нормативно-правових актів, якими можуть регулюватися цивільні відносини. Крім Конституції України, ЦК України та інших законів України, цивільні відносини можуть регулюватися, за загальним правилом, лише такими підзаконними актами, як: акти Президента України, видані у випадках, установлених виключно Конституцією України; постанови Кабінету Міністрів України, що не суперечать положенням ЦК України та інших законів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням ЦК України або іншому закону, мають застосовуватися відповідні положення ЦК або іншого закону.

Інші органи державної влади України та органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативні акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, установлених Конституцією України та законом. Таким чином, можливість видання актів цивільного законодавства на підзаконному рівні для зазначених органів суттєвим чином обмежена.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року в справі № 490/7071/16- ц (провадження № 61-25815св18) вказано:

У частині п`ятій статті 4 ЦК України передбачено, що інші органи державної влади України, органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом.

Тлумачення статті 4 ЦК України свідчить, що у ній встановлено повний перелік нормативно-правових актів, якими можуть регулюватися цивільні відносини. Крім Конституції України, ЦК України та інших законів України, цивільні відносини можуть регулюватися, за загальним правилом, лише такими підзаконними актами, як: акти Президента України, видані у випадках, установлених виключно Конституцією України; постанови Кабінету Міністрів України, що не суперечать положенням ЦК України та інших законів України.

Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням ЦК України, або іншому закону, мають застосовуватися відповідні положення ЦК або іншого закону.

Інші органи державної влади України та органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативні акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, установлених Конституцією України та законом.

Таким чином, можливість видання актів цивільного законодавства на підзаконному рівні для зазначених органів суттєвим чином обмежена. "

Приписами статей 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначені загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформовані загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у статтях 642, 643 ЦК України.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови ( пункти ), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до змісту статей 6, 627 ЦК України свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Частиною першою статті 19 Закону передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Статті 20,21 Закону визначають обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 частини третьої статті 20 Закону передбачений обов`язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов`язок кореспондується з обов`язком виконавця, визначеному пунктом 3 частини другої статті 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Згідно з частиною 2 статті 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відносини між споживачем та надавачем комунальних послуг врегульовані Законом України " Про захист прав споживачів ", яким унормовано наступне.

За статтею 4 споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання ( придбання, замовлення тощо ) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на захист своїх прав державою.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України Про захист прав споживачів держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.

За змістом статті 21 цього Закону права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону України Про захист прав споживачів, крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Викладена представником відповідача по первісному позову правова позиція узгоджується з положеннями Резолюції № 39/248 Генеральної Асамблеї ООH " Керівні принципи для захисту інтересів споживачів прийняті 9 квітня 1985 року на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблії ООH, в яких наголошено:

- визнаючи, що споживачі часто знаходяться в нерівному становищі з погляду економічних умов, рівня освіти і купівельної спроможності...ці керівні принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету...сприяння країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою всіх підприємств на національному і міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах;

- особлива увага повинна бути приділена забезпеченню того, щоб заходи щодо захисту інтересів споживачів проводили на благо всіх верств населення, особливо сільського населення;

-всі підприємства повинні дотримуватися відповідних законів і постанов тих країн, у яких вони працюють, а також повинні дотримуватися відповідних положень міжнародних норм захисту інтересів споживачів, схвалені компетентними органами влади даної країни;

- урядам слід активізувати свої зусилля для запобігання практиці, що завдає збитку економічним інтересам споживачів, шляхом забезпечення того, щоб виробники, розподільники і інші особи, що беруть участь в наданні товарів і послуг, дотримувались встановлених законів і обов`язкових норм;

-споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах.

Як зауважував Конституційний Суд України у мотивувальній частині рішення від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності.

Як було встановлено в судовому засіданні ОСОБА_1 заперечувала той факт, що вона ніколи не укладала жодного договору з AT "Полтавагаз" як на паперовому носії, так і у вигляді договору приєднання, з урахуванням вимог статей 633,634,641,642 ЦК України. В додатках до позовної заяви Відповідач не знайшла підписаного нею договору розпечатка з сайту не підписана і самим Позивачем, до позовної заяви не приєднано підписаної заяви-приєднання, та/або сплати рахунку оператора ГРМ або документального підтвердження споживання природного газу.Відповідач не зверталася до позивача присвоювати їй ЕІС код 56 ХМ26С090012877, який присвоюється виключно операторам газотранспортної системи, операторам газорозподільної системи, операторам газосховища, операторам установки LNG, замовникам, оптовим продавцям, оптовим покупцям, постачальникам, споживачам - як суб`єктам ринку природного газу. ОСОБА_1 не є власницею газотранспортної системи, газосховищ, установки LNG, Відповідач не є замовником, як не є оптовим продавцем, або оптовим покупцем.Відповідач не замовляла річну потужність на розрахунковий рік визначений оператором ГРМ, з якого обсягу споживання природного газу саме особисто ОСОБА_1 виходить оператор ГРМ.

Договір розподілу природного газу - правочин, укладений між оператором газорозподільної системи та споживачем (у тому числі побутовим споживачем) (різні терміни споживач і побутовий споживач) відповідно до вимог цього Кодексу, згідно з яким оператор газорозподільної системи забезпечує цілодобовий доступ об`єкта споживача до газорозподільної системи для можливості розподілу природного газу;

Оператор ГРМ забезпечує розподіл (доставку) газу. Як вказує відповідачка, таких компаній понад 40 на всю Україну (в залежності від регіону), і це природна монополія.

Суб`єкт ринку природного газу-це оператор газотранспортної системи, оператор газорозподільної системи, оператор газосховища, оператор установки LNG, замовник, оптовий продавець, оптовий покупець, постачальник, споживач.

Відповідно ч. 1, ст. 714 ЦК України, загальних положень у визначенні основних термінів та понять КОДЕКСУ газорозподільних систем стає чітко зрозуміло, що оператор з персональним кодом ідентифікації споживача ЕіС-код (Energy identification Code) як суб`єкт ринку природного газу приймає ресурс та дотримується передбаченого договором режиму його використання, а також забезпечує безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання, закон не може трактуватися двояко.

Тобто, клієнт не може змінити свого оператора ГРМ, не змінивши місце проживання. В Україні є тільки одна газопровідна система, альтернативи не існує. Зазвичай в області працює один облгаз, але буває, що різними ділянками газових мереж управляють від двох до чотирьох компаній. Оператор ГРМ має відносно стабільну кількість споживачів і постачає газ за фіксованим тарифом.

Тариф за послуги газорозподільного підприємства встановлюється Нацкомісією з регулювання енергетики (НКРЕКП) для кожного окремо.

Основне завдання оператора ГРМ технічне обслуговування труб, усунення аварій, забезпечення необхідного тиску в мережах та отримання плати за доставку (розподіл) газу з споживачів як суб`єктів ринку природного газу.

Компетенції оператора ГРМ: передача показань лічильника; нарахування коректного об`єму спожитого газу; отримання оплати за розподіл (доставку) газу;установка/заміна/ремонт/повірка лічильника або встановлення будь-якого газового обладнання; виклик контролера; обстеження, ремонт та заміна мережі газопроводів; контроль якості газу.

Ознаки агресивної підприємницької практики: згідно зі статтею 19 Закону України "Про захист прав споживачів": - пункт 4 статті 19 Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає, чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. Примус до укладення договору: Оператор ГРС фактично примушує споживача ОСОБА_1 до прийняття умов договору, не забезпечуючи можливості для його обговорення чи добровільного волевиявлення. Загроза відключення газопостачання створює істотний тиск на споживача ОСОБА_1 , що впливає на її свободу вибору. Використання неналежного впливу: відключення/припинення газопостачання, яке є критично важливою послугою, без належного обґрунтування і заохочення до добровільного укладення договору, є формою тиску та докучання. Ознаки нечесної практики: відповідно до пункту 3 частини 1 статті 21 Закону "Про захист прав споживачів": Нав`язування умов, які ставлять споживача у нерівне становище. Споживач ОСОБА_1 фактично не має альтернативи, оскільки газопостачання здійснюється лише одним виконавцем, який диктує умови договору. Умови приєднання до договору, зазначені в Кодексі ГРС, не дають споживачеві ОСОБА_1 можливості здійснити усвідомлений вибір. Порушення принципу правової визначеності: Умови договору складні для розуміння (посилання на численні нормативні акти, які постійно змінюються), а споживач ОСОБА_1 не отримує повної та доступної інформації про свої права та обов`язки.

Відповідно статті 21 Закону України Про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. В нашому випадку - це здійснення Оператором ГРС нарахувань та обліковування заборгованості споживача ОСОБА_1 без укладення індивідуального договору про надання житлово-комунальних послуг розподілу природного газу, та без наявності первинних документів, на підставі яких сформовано бухгалтерські документи для обліку заборгованості та виставлення рахунку до сплати за надану послугу.

Відповідно пункту 3 частини 1 статті 21 Закону України Про захист прав споживачів , права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами.

Насамперед варто зазначити, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України ).

У чинному ЦПК України закріплено низку вимог до якості доказів. Так, відповідно до статті 78 ЦПК України докази мають бути допустимими. Відповідно до цієї вимоги обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України докази мають бути достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 80 ЦПК України, передбачена вимога про достатність доказів. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню в процесі ухвалення судового рішення.

Оцінка належності доказів покладається на суд (стаття 89 ЦПК України ). Однак, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77 ЦПК України ).

Отже, належність доказів є важливою їх якісною характеристикою, наявність якої має встановити суд перед тим, як приймати доказ для обґрунтування свого рішення в цивільній справі. Показником доцільності прийняття доказу є певний його зміст, такий, що свідчить про логічний зв`язок відомостей, які містить доказ, з обставинами предмета доказування. Тому належність - не просто ознака доказу, а ознака якості доказу. Ця ознака стосується змісту доказу, тобто його інформаційного наповнення.

Позивачем до позовної заяви не додано жодного договору, укладеного в письмовій (в тому числі, електронній ) формі, які б: взагалі підтверджували наявність між ОСОБА_1 та позивачем будь - яких договірних правовідносин; за якими пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості, а також не додано будь - яких, в тому числі розрахункових - документів, в якості належних та допустимих доказів на підтвердження фактичного надання та отримання послуг з так званого "розподілу" природного газу. Крім цього, в позовній заяві відсутні чіткі розрахунки щомісячних нарахувань заборгованості за так званий "розподіл" природного газу. AT "ОГС "Полтавагаз" також в позові послався на правила пункту 7 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу як підставу для підтвердження факту приєднання ОСОБА_1 до умов типового договору розподілу.

Однак, це не відповідає цивільному законодавству, тому що: Кодекс ГРМ не є актом цивільного законодавства та не має права встановлювати зобов`язання для фізичних осіб-споживачів, які виходять за межі норм Цивільного кодексу України; нормами статей 203, 205, 627 ЦК України, якими встановлено, що договір є дійсним лише за взаємною згодою сторін (в т.ч. через заяву-приєднання чи акт розмежування, які містять персональні дані, засвідчують волевиявлення, необхідні для ведення обліку та нарахування); в Законі України Про ринок природного газу відсутні обов`язки побутового споживача укладати договір розподілу природного газу, а Відповідно до статті 40 Закону за договором розподілу природного газу оператор газорозподільної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги розподілу природного газу на період та умовах, визначених договором розподілу природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору ГРС вартість послуг розподілу природного газу; ОСОБА_1 не зверталася до AT "ОГС "Полтавагаз" за замовленням послуги розподілу природного газу; використання природного газу за договором з постачальником без оформленого відповідно цивільного законодавства договору послуг розподілу газу з AT "ОГС "Полтавагаз" не є вираженням згоди на конкретні умови договору, особливо, якщо ОСОБА_1 не волевиявила, не надавала своєї згоди та необхідні дані в заяві - приєднання та в акті розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін; факт споживання газу не є виразом свідомої та добровільної згоди на укладення договору з оператором ГРС за правилами цивільного законодавства; відсутність підпису ОСОБА_1 на будь-яких документах (заяви-приєднання, акту розмежування балансової належності ..., актів виконаних послуг, актів звіряння, тощо), що підтверджують згоду; сам факт захисту та не визнання позовних вимог AT "ОГС "Полтавагаз" також є доказом, що відносно ОСОБА_1 , позивач не використав засоби заохочення, та не виконав свої обов`язки щодо укладення договору, встановлені Законом, та навіть відповідно до пункту 1 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ - тобто без звернення до AT "ОГС "Полтавагаз" та замовлення ОСОБА_1 послуги; знівельовано принцип добросовісності: сторони цивільно-правових відносин повинні діяти добросовісно, і якщо оператор ГРМ наполягає на наявності договору, не маючи достатніх доказів згоди споживача, це є порушенням принципу добросовісності; відсутня інформація про умови договору: ОСОБА_1 не була належним чином проінформована про умови договору та не отримала роз`яснення типового договору розподілу природного газу (із змінами, внесеними 9 разів) складеного з 56 пунктів, 12 розділів та 3 додатків, у якому 43 рази в 23 пунктах споживач переадресовується до умов 413 пунктів та 22 додатків 58 глав та 15 розділів Кодексу ГРС (із змінами, внесеними 33 рази), які споживач має визначити/вибрати самостійно, а також споживач переадресовується до 59 статей та 7 розділів Закону України Про ринок природного газу (із змінами, внесеними 17 разів) без уточнення (розшифровки) - до якого саме пункту, якої глави та якого розділу Кодексу ГРС та або пункту, частини, статті Закону України Про ринок природного газу, що робить незрозумілим та складним такий договір, та таким, що суперечить принципу добросовісності та правової визначеності.

Даним Кодексом унормовано наступне: за частиною 1 статті 202 правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; за частиною 4 статті 202 дво, - або багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін; за частиною 3 статті 203 волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; за статтею 204 правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним; за частиною 3 статті 205 правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі; сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом; за статтею 208 у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою.

Відносини щодо надання послуг постачання природного газу регулюються Законом України "Про житлово - комунальні послуги", стаття 5 якого визначає, що до житлово - комунальних послуг належать комунальні послуги, зокрема послуги з постачання та розподілу природного газу.

Статтею 12 цього Закону встановлено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Договори про надання житлово комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону.

Істотними умовами договору про надання житлово-комунальної послуги є: 1) перелік послуг.

Порядок та особливості укладання, зміни і припинення договорів про надання житлово- комунальних послуг визначаються статтями 13-15 цього Закону.

За частиною 4 статті 13 Закону з пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або внесення змін до нього може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором.

Якщо споживач, який отримав проект договору (змін до нього) від виконавця комунальної послуги, не повідомив протягом 30 днів про свою відмову від укладання договору (внесення змін), та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього, а вчинив дії, які засвідчують його волю до отримання (продовження отримання) відповідної комунальної послуги від цього виконавця (у тому числі здійснив оплату наданих послу), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій виконавцем комунальної послуги, якщо інше не передбачено цим Законом.

Постановами Кабінету Міністрів України від 01.10.2015 р., №758, та від 22.03.2017 р., № 187 затверджено "Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період)", відповідно до якого ТОВ "Полтавагаззбут" визначено постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки щодо постачання природного газу побутовим споживачам та релігійним організаціям.

Згідно частин першої і другої статті 642, статті 643 ЦК України: відповідь особі, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною; якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом; якщо у пропозиції укласти договір вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь про прийняття пропозиції протягом цього строку. За диспозицією частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а згідно частин четвертої та сьомої статті 10 цього Кодексу: суд при розгляді справ застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї.., та практику Європейського суду з прав людини як джерело права; у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили.

Верховним Судом України в постанові від 10 жовтня 2012 року у справі № 6 - 110 цс 12 зроблено наступний правовий висновок:

"Свобода договору, закріплена у ст. ст. 6, 627 ЦК України, яка полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, при виборі контрагентів та при погодженні умов договору, не є безмежною.

У тих випадках, коли актом цивільного законодавства передбачена обов`язковість положень цього акту для сторін договору, сторони не вправі відступити від їх положень (ч. 3 ст. 6 ЦК України). Так, ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачають обов`язок споживача житлово-комунальних послуг укласти письмовий договір з виконавцем послуг на основі типового договору.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій».

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов`язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов`язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов`язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги.

У разі такої відмови, виходячи з положень ст. ст. 3,6,12,15,20,630,640,642,643 ЦК України виконавець послуг вправі звернутись до суду за захистом свого права, яке підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 6 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії".

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України "Про ринок природного газу", постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором та оприлюднюється в установленому порядку.

На виконання вимог положень статті 12 Закону було розроблено та прийнято Типовий договір постачання природного газу побутовим споживачам, який затверджений постановою НКРЕКП від 30. 09. 2015 р., № 2500. Згідно з положеннями пункту 4 розділу III Правил постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 30.09.2015 р., №2496 ( далі - Правила ) для забезпечення приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам усіх діючих побутових споживачів, об`єкти яких знаходяться в межах закріпленої території постачальника із спеціальними обов`язками, останній, в установленому порядку надсилає кожному побутовому споживачу заяву-приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам з персоніфікованими даними щодо споживача та його об`єкта за формою, встановленою додатком 1 до Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 р., №2500 ( далі - Типовий договір ), разом із супровідним листом за формою, встановленою додатком 2 до Типового договору.

Пунктом 1.3. розділу І Типового договору передбачено, що цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України на невизначений строк шляхом приєднання споживача до умов цього договору.

Фактом згоди споживача про приєднання до умов цього договору є: отримання постачальником поданої споживачем заяви-приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам ( далі - заява - приєднання ) за формою, встановленою у додатку 1 до цього договору, та/або сплачений споживачем рахунок (квитанція) постачальника за поставлений природний газ.

Саме ці дві обставини мають бути визначальними у взаємовідносинах між ОСОБА_1 та позивачем.

Суд звертає увагу, що позивачем в якості доказів не додано до позовної заяви: вищевказаної заяви - приєднання, яка підписана саме ОСОБА_1 ; та / або сплаченого ОСОБА_1 рахунку (квитанції) за послуги з так званого "розподілу" природного газу, що беззаперечно свідчить про відсутність договірних взаємовідносин з позивачем, а отже і про відсутність з боку ОСОБА_1 будь-яких зобов`язань перед позивачем, в тому числі грошової заборгованості.

Споживання ж природного газу, на яке так посилається позивач як на доказ існуючих договірних взаємовідносин між позивачем та ОСОБА_1 , стосується виключно постачальника, на якого в установленому чинним законодавством порядку покладені спеціальні обов`язки з постачання природного газу побутовим споживачам на території Полтавської області.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені у статті 11 ЦК України.

Поняття зобов`язання та підстави його виникнення визначені у статті 509 ЦК України. Згідно частин 1,2 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Необхідно зазначити, що ЦК України у статтях 3, 6, 203 ,626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема, поняття договору і свободи договору, та формулює загальні вимоги до договорів, як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 208 ЦК України, правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору (частина 1 статті 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у статтях 642, 643 ЦК України.

Частина перша статті 628 ЦК України регламентує, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору, у статях 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Відповідно до частини 2 статті 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Будь - яких пропозицій від позивача, укласти договір "розподілу газу" (оферти) ОСОБА_1 не отримувала, а отже цих пропозицій (акцепт) не приймала; питання про приєднання до типового договору взагалі не розглядалося і не заслуговуюче на увагу припущення позивача за первісним позовом про начебто мавше місце приєднання до типового договору не може братися до уваги, так як: викладений ним порядок приєднання не відповідає нормам частини 2 статті 638 ЦК України; в порушення норми частини 1 статті 638 ЦК України відсутні сторони у договорі, і можливі сторони не досягли жодної згоди з будь-якої істотної умови договору.

Отже, викладене в позовній заяві безпідставне припущення про начебто укладення ОСОБА_1 договору розподілу газу, затвердженого постановою НКРЕКП № 2498 від 30.09.2015 р. взагалі, та шляхом споживання природного газу зокрема, є виключно припущенням позивача, з метою свідомого введення суду в оману, так як позивач, ніякого законодавчо-встановленого договірного відношення до постачання природного газу не має, але при цьому, незаконним шляхом вимагає сплати за "розподіл" природного газу, не надавши ніяких доказів про наявність даного газу у позивача, взагалі. Більш того, відповідно до пункту десятого Правил надання населенню послуг з газопостачання (в редакції постанови КМУ № 476 від 14 квітня 2004 року), розрахунок населення за надані послуги з газопостачання, починаючи з 1 квітня 2015, здійснюється за показниками лічильника газу. Крім цього, відповідно до статті 633 ЦК публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом.

Ознаки публічного договору: наявність зобов`язання сторони договору - особи, що діє у сфері публічного договору; особа, яка діє у сфері публічного договору здійснює продаж товарів, виконання робіт або надання послуг широкому загалу споживачів, тобто будь-кому, хто до неї звернеться. Ця ознака публічного договору, що знаходить вираз у можливості для будь-якого споживача скористатись послугами (товаром), який пропонується згідно із умовами публічного договору; публічний договір повинен встановлювати однакові умови для всіх споживачів, а пільги надаються лише по оплаті за послуги чи товари в установленому законом порядку.

Умови публічного договору споживача про надання послуг з так званого розподілу природного газу, який укладається на підставі типового договору, є однаковими для всіх споживачів, втім додатки до договору, визначені статтею 37 Закону України Про ринок природного газу" а саме; акт розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності, схема газопроводів з визначеними межами балансової належності є індивідуальними і не стосуються широкого загалу осіб, визначають конкретні умови та є невід`ємною частиною договору, якщо такий додаток оформлений сторонами за взаємною згодою, що виключає можливість визнання укладеним типового договору без наявності та погодження додатків до договору.

У розумінні вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України, ОСОБА_1 мала б висловити волевиявлення (стаття 203 ЦК України, пункт 4 статті 179 ГК України, стаття 21 Закону України Про захист прав споживачів, стаття 5 (5) і пункту 29 додатку 1 до Директиви 2005/29/ЄС, стаття 16 глави 111 Директиви 2011/23/ЄС), звернутися до сторони, яка пропонує публічний договір (стаття 633 ЦК України ), прийняти або не прийняти умови договору (пункт 2 статті 634 ЦК України), звернутися до надавача пропозиції укласти договір (стаття 641 ЦК України), прийняти адресну пропозицію укласти договір зі строком для відповіді, яка повинна бути повною і безумовною (стаття 642 ЦК України), адже відповідно диспозиції статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, та з врахуванням вимог законодавства про захист прав споживачів, а саме: пункту 4 частини 1 статті 4, пункту 4 частини 2 статті 19, пункту 2 частини 1 статті 21, пункту 3 частини 1 статті 21, пункту 5 частини 1 статті 21 Закону України Про захист прав споживачів.

Таким чином, відсутність відповідних додатків, які є індивідуальними для кожного споживача, визначають конкретні умови та є невід`ємною частиною договору, тобто такими, що за змістом є обов`язковими, а отже й істотними в контексті змісту договірних відносин, свідчить про відсутність узгодження з ОСОБА_1 умови договору, яка є істотною умовою за своїм змістом.

Необхідно підкреслити, що лише єдина підстава, а саме відмова споживача від укладання наданого виконавцем комунальної послуги письмового проекту договору, є підставою для висновку про те, що договір вважається укладеним у редакції надавача комунальної послуги.

Основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини купівлі-продажу послуги, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину.

Відсутність підпису (чи його підроблення) сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Тобто, йдеться не про дефект волевиявлення сторони, а про його цілковиту відсутність.

Таким чином, неукладеність договору, у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема, й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто, якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).

Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним в силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати.

Позивач стверджує, що начебто саме ОСОБА_1 підписала заяву і приєдналася до договору, але це не відповідає дійсності, так як ОСОБА_1 цю заяву - приєднання з супровідним листом не отримувала і не підписувала і позивачеві її не надавала, що свідчить про можливу наявність в діях посадових осіб позивача ознак кримінально - караного діяння у формі службового підроблення.

Державним стандартом України ДСТУ 3279 - 95 "Стандартизація послуг", який установлює основні положення стандартизації у сфері послуг, та вимоги якого є обов`язковими для підприємств, установ і організацій незалежно від форми їх власності, задекларовано наступне: пункт 3.1: послуги - результат безпосередньої взаємодії постачальника (виконавця) і споживачів та внутрішньої діяльності виконавця щодо задоволення потреб споживачів.

Згідно пункту 7.2 розділу 7 "Загальні вимоги до послуг та обслуговування", обов`язкові вимоги повинні забезпечувати основні права та інтереси споживачів, встановлені чинним законодавством щодо захисту прав споживачів.

Відносини щодо надання послуг постачання природного газу регулюються Законом України "Про житлово - комунальні послуги", пункт другий частини першої статті 5 якого визначає, що до житлово-комунальних послуг належать, зокрема, послуги з розподілу природного газу.

Статтею 12 цього Закону встановлено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Істотними умовами договору про надання житлово-комунальної послуги є, зокрема: а) перелік послуг; б) ціна послуги.

Пунктами 17, 19 статті 1 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено наступне: послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

За статтею 15 Закону споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи ( послуги ).

Інформація про продукцію повинна містити: дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції.

Згідно статті 17 Закону: застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається; споживач має право на перевірку ціни продукції, що придбавається (замовляється); на вимогу споживача продавець (виконавець) зобов`язаний надати йому документи про ціну продукції. Відповідно до статті 21 Закону, крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями; порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; ціну продукції визначено неналежним чином.

Відповідно до пункту 3.3.3 " Принципи захисту прав споживачів, що отримують житлово-комунальні послуги " Концепції ціноутворення у сфері житлово - комунальних послуг, схваленої Указом Президента України від 28 грудня 2007 року, № 1324/2007, захист прав споживачів на отримання ними житлово-комунальних послуг у необхідних обсягах, належної якості та за економічно обґрунтованими цінами є першочерговим завданням соціальної держави. Захист прав споживачів має базуватися на таких принципах: надійності постачання житлово - комунальних послуг високої якості, що забезпечується цінами/тарифами, які покривають економічно обгрунтовані витрати суб`єктів господарювання, що надають ці послуги; відповідності оплати житлово - комунальних послуг їх наявності, кількості та якості.

Далі, надавачі послуг мають формувати їхню собівартість. Ця вимога чітко прописана в П(С)БО " Витрати ".

Необхідно зазначити, що витрати визнають витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені (п. 7 П(С)БО 16); не калькулюючи собівартість послуг, неможливо буде виконати це правило. Адже як одночасно з визнанням доходу від реалізації послуг можна буде списати витрати, пов`язані з отриманням такого доходу, якщо ці витрати не формувати у складі собівартості таких послуг. Отже, собівартість робіт, послуг - це вартісний вираз витрат підприємства, понесених для надання послуг (сировина, матеріали, паливо, енергія, амортизація основних засобів, інвентаря, зарплата працівників, що безпосередньо задіяні в наданні послуг, інші витрати на надання послуг), і склад витрат, які входять до собівартості, визначають за П(С)БО 16 " Витрати ". Калькуляція собівартості це спосіб групування витрат для обчислення собівартості, виконаних робіт і наданих послуг, виробленої, реалізованої продукції, запасів. Як документ калькуляція це представлений у табличній формі бухгалтерський розрахунок витрат у грошовому вираженні на виробництво одиниці виробу чи партії, на здійснення робіт, послуг. Національне положення (стандарт) визначає методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про витрати підприємства та її розкриття в фінансовій звітності. Норми цього Національного положення (стандарту) 16 "Витрати" застосовуються підприємствми, організаціями та іншими юридичними особами ( далі - підприємства ) незалежно від форм власності ( крім бюджетних установ та підприємств, які відповідно до законодавства складають фінансову звітність за міжнародними стандартами фінансової звітності).

Згідно статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" національне положення (стандарт) бухгалтерського обліку - нормативно-правовий акт, яким визначаються принципи та методи ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності підприємствами (крім підприємств, які відповідно до законодавства складають фінансову звітність за міжнародними стандартами фінансової звітності та національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку в державному секторі), розроблений на основі міжнародних стандартів фінансової звітності і законодавства Європейського Союзу у сфері бухгалтерського обліку та затверджений центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері бухгалтерського обліку.

Статтею 9 цього Закону визначено наступне: підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції. Оскільки позивач за первісним позовом, можливо складає фінансову звітність за міжнародними стандартами фінансової звітності, представником відповідача по первісному позову було звернуто увагу суду на наступні міжнародні норми фінансової звітності. Так, МІЖНАРОДНИЙ СТАНДАРТ БУХГАЛТЕРСЬКОГО ОБЛІКУ 2 (МСБО 2) містить наступні норми: У випадку виконавця послуг запаси включають витрати на послуги, як це описано в параграфі 19, для яких суб`єкт господарювання ще не визнав відповідний дохід (див. МСБО 18 "Дохід").Собівартість запасів виконавця послуг. Якщо у виконавця послуг є запаси, вони оцінюються за витратами на їх виробництво. Такі витрати складаються переважно з витрат на оплату праці та інших витрат на персонал, безпосередньо зайнятий наданням послуг, включаючи керівний персонал, і з відповідних накладних витрат. Чиста вартість реалізації. Постачальники послуг, як правило, накопичують витрати за кожним видом послуг, на які визначається окрема ціна продажу. Таким чином, кожний вид послуг розглядається як окрема одиниця. МІЖНАРОДНИЙ СТАНДАРТ БУХГАЛТЕРСЬКОГО ОБЛІКУ 18 (МСБО 18) унормовує наступне: Сфера застосування Цей Стандарт має використовуватися в обліку доходу, який виникає в результаті таких операцій і подій: надання послуг; надання послуг, як правило, передбачає виконання суб`єктом господарювання завдання, обумовленого в контракті, протягом узгодженого періоду. Послуги можуть надаватися протягом одного або кількох періодів надання послуг. Якщо результат операції, яка передбачає надання послуг, може бути попередньо оцінений достовірно, дохід, пов`язаний з операцією, має визнаватися шляхом посилання на той етап завершеності операції, який існує на кінець звітного періоду. Результат операції може бути попередньо оцінений достовірно у разі задоволення всіх наведених далі умов: а) можна достовірно оцінити суму доходу; є ймовірність надходження до суб`єкта господарювання економічних вигід, пов`язаних з операцією; можна достовірно оцінити ступінь завершеності операції на кінець звітного періоду; та можна достовірно оцінити витрати, понесені у зв`язку з операцією, та витрати, необхідні для її завершення. Як правило, суб`єкт господарювання в змозі здійснити достовірну попередню оцінку після того, як він погодив з іншими сторонами - учасниками операції таке: права кожної зі сторін, що мають позовну силу, стосовно послуги, яка буде надана й отримана сторонами; компенсацію, надану в обмін на послуги; та спосіб та строки розрахунків. Ступінь завершеності операції можна визначити різними способами. Суб`єкт господарювання використовує метод, який достовірно вимірює надані послуги. Залежно від суті операції ці методи можуть включати: огляд виконаної роботи; послуги, надані на певну дату як відсоток до загального обсягу послуг, які мають бути надані; сума витрат, понесених до певної дати, включає тільки ті витрати, які відображають фактично надані послуги на цю саму дату. Тільки витрати, які відображають фактично надані послуги (або послуги, які будуть надані), включаються до загальної суми попередньо оцінених витрат операції.

За технологічними процесами, які використовуються в процесі постачання побутовим споживачам рідин чи газів через централізовані системи трубопроводів, ніякого розподілу рідини чи газу бути не може, оскільки це технологічно неможливо.

Так, відповідний об`єм рідкої чи газоподібної речовини закачується постачальником в систему відповідного трубопроводу під відповідним тиском, а споживач при потребі отримує той чи інший об"єм відповідної речовини, відкривши кран на своєму кінці централізованої системи трубопроводів у своєму помешканні. Кількість спожитої речовини вимірюється відповідним лічильником, встановленим на межі балансової відповідальності сторін, і її кількість завжди є різною, в залежності від потреби споживача.

Розподілити рідину чи газ в системі трубопроводів на окремі частини того чи іншого об"єму окремо для кожного із споживачів технологічно неможливо, а тому ніякого розподілу по законам фізики бути не може.

Про розподіл рідини чи газу можливо говорити виключно лише у разі вміщення тієї чи іншої кількості речовини в окремі ємкості, в тому числі під тиском ( пляшки, банки, каністри, балони, цистерни і т/п ), в такому разі дійсно матиме місце фактичний розподіл тієї чи іншої загальної кількості речовини на ті чи інші окремі частини.

Із вищезазначеного слідує, що припущення позивача за первісним позовом про якийсь там розподіл газу в централізованій системі газопроводів є невмотивованим та недолугим, оскільки настання реального наслідку розподілу газу в централізованій системі газопроводу шляхом його поділу на окремі частини окремо для кожного споживача неможливе.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України " Про ціни і ціноутворення ", дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у процесі формування, встановлення та застосування цін Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади, органами, що здійснюють державне регулювання діяльності суб`єктів природних монополій, органами місцевого самоврядування та суб`єктами господарювання, які провадять діяльність на території України, а також здійснення державного контролю (нагляду) та спостереження у сфері ціноутворення.

Відповідно до вимог пункту другого частини першої статті 1 Закону України " Про ціни і ціноутворення ", гранична ціна - максимально або мінімально допустимий рівень ціни, який може застосовуватися суб`єктом господарювання.

Водночас, відповідно до частини другої статті 12 Закону України "Про ціни і ціноутворення ", державні регульовані ціни повинні бути економічно обґрунтованими (забезпечувати відповідність ціни на товар витратам на його виробництво, продаж (реалізацію) та прибуток від його продажу (реалізації).

Постанова Верховного Суду Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №161/16891/15-ц від 30 січня 2018 року містить наступне: ...доказами які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з вказаною нормою Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення....

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно абзацу 2 частини 1 статті 10 Закону України Про природні монополії обов`язком суб`єктів природних монополій є ведення окремого бухгалтерського обліку за кожним видом діяльності, що підлягає ліцензуванню.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір мають бути первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", а також відповідно до Положення Про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затверджене наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24 травня 1995 року, Національного стандарту України Уніфікована система організаційно - розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів, формам ДСТУ 4163:2020, затвердженого наказом ДП УкрНДНЦ від 01.07.2020 р., № 144, адже первинні документи мають формувати податкові зобов`язання надавала послуги, а не тільки внутрішні стосунки в підприємстві.

Ніяких заяв - приєднань до умов договору розподілу природного газу (для побутового споживача ) ОСОБА_1 ніколи не підписувала і не могла підписувати, бо ні з якими умовами типового договору розподілу природного газу ніколи не ознайомлювався ні в мережі Інтернет, ні в друкованих засобах масової інформації; більш того, законодавством незалежної України не встановлено зобов`язального права щодо укладення правочинів у такий спосіб, а саме: після розміщення якоюсь комісією інформації на якомусь сайті в світовій мережі Інтернет.

Постановою КМУ № 747 від 25 травня 1998 року "Про утворення Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", пакет акцій ВАТ "Полтавагаз" був залишений у державній власності і переданий до статутного фонду НАК, а розташовані в територіальних межах Полтавської області розподільні газопроводи та споруди до них були включені до переліку майна, яке використовується для транспортування газу і яке відповідно до законодавства не підлягало приватизації, а було передано НАК "Нафтогаз України" у користування.

Статтею 2 Закону України "Про ринок природного газу", який відповідно до преамбули " визначає правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах...належного захисту прав споживачів визначена правова основа ринку природного газу, яку становлять Конституція України, цей Закон, Закони України "Про трубопровідний транспорт ", "Про природні монополії", "Про нафту і газ", "Про енергозбереження", "Про угоди про розподіл продукції ", "Про захист економічної конкуренції", "Про газ (метан) вугільних родовищ", "Про охорону навколишнього природного середовища", міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та інші акти законодавства України.

Суд звертає увагу, що в даному переліку відсутні будь-які посилання на так званий "кодекс газорозподільних систем", що є цілком логічним, вмотивованим та законним з огляду на наступне. Кодекс - це закон, а закон є основною категорією законодавчої системи країни та містить шість основних і найважливіших ознак: приймається тільки вищими представницькими органами державної влади - парламентом країни або всенародним голосуванням (референдумом); регулює основні, найбільш значимі, найважливіші суспільні відносини, обумовлені винятковою компетенцією вищого органу державної влади; володіє вищою юридичною чинністю в правовій системі країни; будь- який інший правовий акт, виданий не на підставі і не на виконання закону, а тим більше не відповідний, або такий, який суперечить закону, скасовується у встановленому порядку; є нормативним актом, тобто встановлюючим загальні правила поводження (норми), обов`язкові для всіх громадян, державних органів, громадських організацій і установ, посадових осіб (або для фізичних і юридичних осіб, зазначених у самому законі); регулюючи відповідні суспільні відносини, закон найбільше стійкий, стабільний і піддається зміні, доповненню або скасуванню лише у виняткових випадках в силу об`єктивної суспільної необхідності; приймається в особливому порядку, передбаченому Конституцією і регламентом парламенту.

Таким чином, означене свідчить, що посилання у позовній заяві на так званий "кодекс" є грубим порушенням прав ОСОБА_1 як споживача, так як він не є зібранням законів, що є по суті кодексом.

Згаданий позивачем "кодекс" не є нормативним актом, а є по суті технічними правилами і його можуть застосовувати лише ті, хто його прийняв, і лише для своїх підлеглих у трудовому колективі, а не у відносинах з усім Українським народом.

Конституція України та Цивільний кодекс України говорять, що зобов`язання виникає або на підставі договору, або на вимоги закону, а все інше є нелегітимною вигадкою, що підтверджується наступним.

Відповідно до пунктів шостого та одинадцятого частини 1 статті 1 Закону України «Про ринок природного газу» : газорозподільна система - технологічний комплекс, що складається з організаційно і технологічно пов`язаних між собою об`єктів, призначених для розподілу природного газу від газорозподільних станцій безпосередньо споживачам; кодекс газотранспортної системи, кодекс газорозподільних систем, кодекс газосховища, кодекс установки LNG - правила експлуатації та доступу до газотранспортної системи, газорозподільної системи, газосховища, установки LNG, що затверджуються Регулятором.

За статтею 41 Закону України "Про ринок природного газу" кодекс газорозподільних систем затверджує якийсь "регулятор" за результатами якихось незрозумілих консультацій із суб`єктами ринку природного газу, і якийсь оператор газорозподільної системи розміщує кодекс газорозподільних систем на своєму веб-сайті; при цьому кодекс газорозподільних систем повинен містити такі положення: основні правила технічної експлуатації газорозподільних систем, планування, оперативно-технологічного управління та розвитку газорозподільних систем та механізми нагляду за їх додержанням; умови, у тому числі комерційні та технічні, доступу до газорозподільних систем, включаючи комерційні та технічні умови приєднання нових об`єктів замовника до газорозподільної системи; правила обліку природного газу (у тому числі приладового); правила поведінки на випадок збоїв у роботі газорозподільних систем; порядок обміну інформацією з іншими суб`єктами ринку природного газу; інші питання щодо експлуатації газорозподільних систем.

Чинним рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2018 року у справі № 826/1413/17 кодекс газорозподільних систем, затверджений постановою НКРЕКП № 2494 від 30.09.2015 р., визнано незаконним та таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили.

Відповідно до статті 14 Закону України "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг рішення Регулятора оформлюються постановами, які не підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України.

Згідно пункту 10.7. Регламенту Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затвердженого постановою НКРЕКП від 06.12.2016 № 2133 (у редакції постанови НКРЕКП від 17.01.2020 № 190), рішення НКРЕКП не підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України.

Пунктом другим Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28 грудня 1992 року, № 731, державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти, які містять одну або більше норм, що зачіпають права, свободи, законні інтереси і стосуються обов`язків громадян та юридичних осіб, встановлюють новий або змінюють, доповнюють чи скасовують організаційно-правовий механізм їх реалізації, або мають міжвідомчий характер, тобто є обов`язковими для інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, а також юридичних осіб, що не належать до сфери управління суб`єкта нормотворення.

Тобто, це по суті технічні правила експлуатації та доступу до технологічного комплексу, які насправді втрутилися у сферу, що регулюється Господарським та Цивільним кодексами України, Законом України "Про захист прав споживачів" та суттєво, у незаконний спосіб, впливають на права населення України як побутових споживачів природного газу.

У частині першій статті першої Закону України "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг" (далі - НКРЕКП) зазначено, що НКРЕКП ( далі - Регулятор ) є постійно діючим центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року, № 5-р/2019, яким утворення та функціонування цієї Комісії у статусі постійно діючого незалежного державного колегіального органу визнано такими, що суперечать статтям 5, 6, 8, частині другій статті 19, статтям 85, 106 Конституції України (є неконституційними) і є такими, що порушують конституційний принцип законності, права і свободи людини і громадянина, тобто ця Комісія відповідно до диспозиції статті 152 Конституції України не є постійно діючим незалежним державним колегіальним органом, метою діяльності якого є державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Статтею 57 Конституції України задекларовано, що закони та інші нормативно - правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом. Закони та інші нормативно - правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними.

Означене свідчить, що даний локальний акт, розміщений на веб - сайті оператора газорозподільної системи під назвою " кодекс газорозподільних систем ", є нормою стосовно умов діяльності лише відповідних трудових колективів цього "оператора", а не Українського народу як єдиного власника природного газу.

Показовим є Рішення Європейського суду з прав людини від 14 січня 2011 року у справі " Щокін проти України" (заяви № 23759/03 та № 37943/06), в якому зазначено наступне: "10. 27 травня 2002 року заявник звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова ( далі - районний суд ) з позовом до ДПІ про скасування податкового повідомлення від 9 квітня 2002 року. Заявник стверджував, зокрема, що сума податків, яка підлягає виплаті з його доходу, одержаного не за місцем його основної роботи, мала бути встановлена відповідно до спеціальної податкової ставки, встановленої частиною 3 статті 7 Декрету (який має силу закону України), тоді як ДПІ перерахувала та збільшила цю суму, посилаючись на Інструкцію. Однак Інструкція була підзаконним нормативним актом, який відповідно до статті 67 Конституції України не може змінювати податкові ставки, що підлягають застосуванню. Районний суд зазначив, що відповідно до статті 67 Конституції України громадяни зобов`язані сплачувати податки і збори тільки в порядку, встановленому законом, а не підзаконним нормативним актом. Відповідно районний суд задовольнив позовні вимоги заявника та скасував податкове повідомлення від 9 квітня 2002 року. ДПІ подала апеляційну скаргу. 18 грудня 2002 року апеляційний суд Харківської області (далі - апеляційний суд) скасував рішення від 4 липня 2002 року, зазначивши, що Інструкція була видана у встановленому законом порядку та мала на меті деталізувати відповідні положення Декрету. Відповідно дії ДПІ при застосуванні Інструкції було визнано законними. 16 квітня 2003 року Верховний Суд України залишив рішення апеляційного суду без змін, стверджуючи, що жодних порушень в застосуванні закону у справі не було. II. СТВЕРДЖУВАНЕ ПОРУШЕННЯ СТАТТІ 1 ПЕРШОГО ПРОТОКОЛУ ДО КОНВЕНЦІЇ. Заявник скаржився на порушення його майнових прав, стверджуючи, що здійснення податковими органами перерахунку та збільшення розміру його прибуткового податку не відповідало закону. Заявник посилався на статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, яка передбачає: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Заявник також стверджував, що додаткові зобов`язання зі сплати податку наклали на нього надмірний фінансовий тягар та не можуть вважатися пропорційними цілям статті 1 Першого протоколу. Уряд визнав, що ці заходи становили втручання у майнові права заявника. Однак, Уряд стверджував, що втручання було законним. Зокрема, Інструкція була прийнята у встановленому законом порядку та її застосування було передбачуваним. На думку Уряду, Інструкція могла розглядатись як «закон» для цілей Конвенції. Крім того, застосування прогресивного оподаткування для всіх видів доходів заявника було передбачено Указом Президента та Декретом. Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Jatridis v. Greece) [ВП], №31107/96, пункт 58, ЄСПЛ 1999-П). Говорячи про х«закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.o.» проти Чеської Республіки», № 26449/95, пункт 54, від 9 листопада 1999 року). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП], № 33202/96, пункт 109, ЄСПЛ 2000-1). Суд визнає, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії»(8согбіпо v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V). З огляду на факти справи Суд зазначає, що Декрет, який мав силу закону України, чітко встановлював фіксовану 20 % ставку податку з доходу, одержуваного не за місцем основної роботи. Однак податкові органи та суди проігнорували цю норму та застосували ставку прогресивного оподаткування до цього виду доходу, тим самим наклавши на заявника додаткові зобов`язання зі сплати загального прибуткового податку. Податкові органи посилалися на Інструкцію Головної державної податкової інспекції як на підставу таких дій. Пізніше податкові органи також посилалися на Декрет та Указ Президента. Оскільки національні суди посилалися на Декрет для того, щоб виправдати накладання на заявника додаткових зобов`язань зі сплати прибуткового податку, Суд не може зрозуміти, за яких підстав частина 3 статті 7 цього правового акту не була взята до уваги. Національні суди не висловились з цього питання, незважаючи на той факт, що заявник порушував його під час кожного національного провадження. Посилання судами на Інструкцію не є доцільним, оскільки, відповідно до статті 23 Декрету, Інструкція може регулювати лише питання застосування Декрету і не може встановлювати жодні норми, які б суперечили цьому правовому акту. Далі Суд зазначає, що національні суди також посилалися на Указ Президента, який запроваджував нову таблицю прогресивного оподаткування та стосувався будь-якого доходу, одержаного громадянином. Однак жоден із пунктів статті 7 Декрету не був скасований. Відповідно залишалось питання, яким чином ці правові акти співвідносилися один з одним. У зв`язку з цим Суд зазначає, що Декрет мав силу закону України та передбачав спеціальні норми для оподаткування певних видів доходів громадян. Цікаво, що замість застосування фіксованих ставок згідно з Указом Президента, податкові органи продовжували застосовувати, наприклад, спеціальну норму частини 2 статті 7 Декрету ( див. вище пункт 40 ). За цих обставин не зрозуміло, чому Указ Президента мав вважатися таким, що має перевагу перед частиною 3 статті 7 Декрету. Навіть якщо припустити, що тлумачення цих норм національними органами влади було правильним, Суд не задоволений загальним станом національного законодавства, яке існувало на той час з питання, що розглядається у цій справі. Суд зазначає, що відповідні правові акти явно суперечили один одному. У результаті цього національні органи на свій власний розсуд застосували протилежні підходи щодо співвідношення цих правових актів. На думку Суду, відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника. Вищевикладених міркувань достатньо, щоб Суд дійшов висновку, що втручання у майнові права заявника було незаконним для цілей статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Таким чином, Суд постановляє, що у цій справі мало місце порушення цього положення ".

Оператор газорозподільної системи забезпечує укладення актів розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін:

Згідно з положеннями пункту 4 глави 1 розділу І Кодексу ГРМ, межа балансової належності - це точка розмежування газових мереж між суміжними власниками газових мереж за ознаками права власності чи користування, на якій відбувається приймання- передача природного газу, а межа експлуатаційної відповідальності сторін Відповідач не є стороною( власником газових мереж за ознаками права власності чи користування).

Газопровід чи газова мережа являє собою систему трубопроводів, по яких горючі гази транспортуються і розподіляються між споживачами. Газопровід - один з основних елементів системи газопостачання (як комунального, так і промислового).

Власник (балансоутримувач та/або орендар (наймач відповідає за технічний стан і безпечне користування газопроводами, газовими приладами, димовими та вентиляційними каналами". Наказом Міністерства енергетики та захисту довкілля від 27.05.2020 № 342 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 липня 2020 р.

Відповідно пункту 5. Терміни, наведені в Правилах, вживаються в таких значеннях: Визначення споживач - це юридична або фізична особа - підприємець, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб або використання в якості сировини, а не для перепродажу. ПРАВИЛА постачання природного газу НАЦІОНАЛЬНОЇ КОМІСІЇ, ЩО ЗДІЙСНЮЄ ДЕРЖАВНЕ РЕГУЛЮВАННЯ У СФЕРАХ ЕНЕРГЕТИКИ ТА КОМУНАЛЬНИХ ПОСЛУГ ПОСТАНОВА від 30.09.2015 №2496.

Відповідно Кодексу ГРМ Оператор ГРМ співпрацює з споживачами , що є юридичними або фізичними особами - підприємцями.

Споживач протягом двох днів з дати одержання акта приймання-передачі природного газу зобов`язується повернути постачальнику один примірник оригіналу акта приймання-передачі природного газу, підписаний уповноваженим представником споживача, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта приймання-передачі природного газу.

Акт прийому-передачі природного газу згідно із зовнішньоекономічним договором (контрактом) - документ, який містить дані про обсяг природного газу, поставленого на підставі зовнішньоекономічного договору (контракту), підписаний сторонами зовнішньоекономічного договору (контракту).

Тобто з вище викладеного стає зрозуміло, що Оператор ГРМ підписує акт прийому передачі природного газу з Суб`єктом ринку природного газу, який є оператором газотранспортної системи, оператором газорозподільної системи, оператором газосховища, оператором установки LNG, замовником, оптовим продавецем, оптовим покупцем, постачальником, споживаєм, а ніяк не з побутовим користувачем - який є фізичною особою, природний газ використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх житлових приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність; нормативно правові акти не повинні трактуватися двояко, визначення термінів чітке і зрозуміле і неприпустиме маніпуляція термінів, які несуть інше юридичне значення.

У відповідності ст. 13 Конституції УкраїниЗемля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.

Відповідно ст. 5 Конституції УкраїниУкраїна є республікою. Носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

ОСОБА_1 (не адаміт) - є частиною корінного народу України.

В Україні чинний Житловий комунальний кодекс УРСР, де чітко прописані права громадян на отримання послуг, на сьогоднішній день через підміну понять, відібрані адамітами при довірчій владі України права Людини: синів і дочок ОСОБА_2 , громадян які народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, громадян змушують платити за послуги які повинні надаватися їм безкоштовно, держава Україна є довіреним управляющим, користується бюджетом кожного громадянина. Пояснення Чому так відбувається, надає ЗУ «Про громадянство України» Стаття 1. Визначення термінів У цьому Законі нижче наведені терміни вживаються в такому значенні:громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і УКРАЇНОЮ, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; особа - фізична особа.

Як вказує відповідач, в УКРАЇНІ не має громадян, а є лише облікові записи - фізичні особи, що таке Україна після 24 серпня 1991 року- це Компанія LTD Україна, яка зареєстрована на сайті створеному американською приватною компанією DUN&Bradstres (D&B) в щоденному вжитку (DUNS), за номером 947142167 (SIC)9999, компанія оформлена на Олександра Мартенюка, компанія LTD УКРАЇНА бізнес партнер США, відповідно визначення Ради безпеки ООН при розгляді запиту LTD УКРАЇНА винесено висновок в рамках міжнародного права «....з часу руйнації СРСР, Україна не провела і не зареєструвала належним чином в ООН демаркацію своїх кордонів як держави, тобто УРСР залишається територіальною одиницею СРСР, що стосується договору в рамках СНГ, він не має законної сили в ООН (Посилання на Статут Організації Об`єднаних Націй та Статут Міжнародного Суду ( зміни див. в Поправці (995_701) від 20.12.65 р., в Резолюції (995_702) від 20.12.71 р., в Резолюції (995_е56) від 16.09.2005 р.)) Основні визначення Держави- це територія і громадяни-які відсутні в LTD УКРАЇНА.

Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень частини першої статті 103 Конституції України в контексті положень її статей 5, 156 та за конституційним зверненням громадян ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про офіційне тлумачення положень частин другої, третьої, четвертої статті 5 Конституції України (справа про здійснення влади народом) Справа N 1-5/2005 5 жовтня 2005 року N 6-рп/2005. Посилання на сайт https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/v006p710-05#Text

Чітко трактується ст. ст. 3,16,54 Конституції України - держава має обов`язки перед Людиною, а не навпаки, що закріплює суверенний кредиторський статус прав вимоги ОСОБА_6 до державних структур і їх службовців, які є всі боржниками Людини.

Рішенням Конституційного суду України справа 1-5/2005, визначаються реалії, що статус всіх фізичних осіб перебуває за межами Конституції України, тобто права і свободи людини і громадянина гарантовані Конституцією, на фізичних осіб не поширюються.

Верховна Рада України ( 320/94-ВР ) з 1 січня 1996 року. постановила:

Ввести в дію Закон України "Про Державний реєстр фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів на підставі постанови ( 320/94-ВР ) з 1 січня 1996 посилання на https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/321/94-%D0%B2%D 1 %80#Text на підставі постанови про реєстр фізичних осіб прийнято Податковий Кодекс України посилання на https://zakon.rada.доv.иа/!аws/show/2755-17#Text Підписані закони зі сторони ОСОБА_7 , проголосовані Верховною Радою України - прийняті проти народу України, з єдиною метою передати всенародне добро в руки олігархів, позбавити народ законної власності.

Причина двоякого трактування Законів України відносно громадян пояснюється, таким чином, що відповідно до Конституції СРСР 1936 року, кожен радянський громадянин є власник, має законну частку у всенародному надбанні, але на даний час Україна - в міжнародному реєстраторі рахується, як LTD Україна за номером 947142167 (SIC)9999,- є комерційною структурою бізнес партнер США, Уряд України, який очолює, на даний час, ДЕНИС JШМИГАЛИ - є також органом приватного права, має код ЄРДПОУ 00031101 на сайті мін`юст , також КМУ зареєстровано в DUNS 552642506 (SIC) 771, в архівних документах Верховної Ради УРСР за 1991 рік зберігається закон Української РСР від 18 квітня 1991 року № 980 XII про утворення Кабінета Міністрів УРСР, згідно закону правонаступництва в Україні, всі органи які були утворені по Конституції 1978 року УРСР і СРСР повинні бути перезасновані. З викладено слідує що КМУ ДЕНИСА ШМИГАЛЯ перебрав на себе функції конституційного органу КМ УРСР, які КМ України по закону не належать.

Верховна Рада України DUNS NUMBER (SIC)8712, особа приватного права, всі юридичні особи України на утриманні з бюджету України- є комерційними структурами, бізнес партнерами США. Україну після 24 серпня 1991 року з правового поля соціалістичної республіки УРСР, шляхом підміни термінів переведено до капіталістичніо- право відносин, що призвело до скорочення населення України та кількістних мільйонних втрат українців, що є фактичним неприхованим геноцидом українського народу, руками довірчої влади LTD Україна, LTD Україна лобіює викпючоі інтереси глобістів адамітів ротшельдів.

ОСОБА_1 задіює у справі № 530/2045/23 юридично значущі принципи та положення APOSTOLIC LETTER ISSUED MOTU PROPRIO OF THE SUPREME PONTIFF FRANCIS APPROVING THE NEW STA TUT ES OF THE FINANCIAL INTELLIGENCE AUTHORIT Given in Rome, at Saint Peter's, on 15 November of the year 2013, the first of the Pontificate. FRANCISCUS PP. та The Holy See APOSTOLIC LETTER ISSUED MOTU PROPRIO OF THE SUPREME PONTIFF FRANCIS FOR THE PREVENTION AND COUNTERING OF MONEY LAUNDERING, THE FINANCING OF TERRORISM AND THE PROLIFERATION OF WEAPONS OF MASS DESTRUCTION Copyright © Dicastero per la Comunicazione - Libreria Editrice Vaticana.

Послуги Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз»» Код ЄРДПОУ 03351912 - це фікція, так як домогосподарство Відповідача підключено на законних підставах до загальнонародних комунікацій задовго до розподілу і утворення комерційної юридичної особи Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз»» Код ЄРДПОУ 03351912. Всі послуги за доставку газу оплачені з державного бюджету, який наповнює, в тому числі прибутками від продажі його частки ресурсів, що відповідно є податковими інвестиціями в бюджет УКРАЇНИ.

На виконання зазначених вище законодавчих вимог, 30 вересня 2015 року НКРЕКП прийняло постанову №2498 «Про затвердження типового договору розподілу природного газу».

Так, за п. 1.2 Типового договору умови цього Договору однакові для всіх споживачів України та розроблені відповідно до Закону України від 09 квітня 2015 року № 329-VIII «Про ринок природного газу» (далі - Закон № 329-VIII) і Кодексу ГРС.

Згідно з п. 37 ч. 1 ст. 1 Закону № 329-VIII споживач - фізична особа, фізична особа-підприємець або юридична особа, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, а не для перепродажу, або використання в якості сировини.

Відповідно до п. 4 розділу 1 Глави І Кодексу ГРС споживач природного газу (споживач) - фізична особа, фізична особа-підприємець або юридична особа, об`єкти якої в установленому порядку підключені до/через ГРМ оператора ГРМ, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, зокрема в якості сировини, а не для перепродажу.

За приписами п. 5.1 Типового договору облік (у тому числі приладовий) природного газу, що передається оператором ГРС та споживається споживачем на межі балансової належності об`єкта споживача, здійснюється відповідно до вимог Кодексу ГРС.

Визначення об`єму розподілу та споживання природного газу по споживачу здійснюється на межі балансової належності між оператором ГРС та споживачем на підставі даних комерційного вузла обліку (лічильника газу), визначеного в заяві-приєднанні, та з урахуванням регламентних процедур, передбачених Кодексом ГРС та цим Договором (п. 5. 2 Типового договору).

У пункті 5. 3 Типового договору передбачено, що за розрахункову одиницю розподіленого та спожитого природного газу береться один кубічний метр (м куб.) природного газу, приведений до стандартних умов, визначених в Кодексі ГРС.

Таким чином, аналізуючи наведені положення, суд вважає необґрунтованими доводи позивача стосовно відсутності в нормах Кодексу ГРС положень, які регламентують процедуру приведення обсягів спожитого природного газу побутовими споживачами до стандартних умов для здійснення комерційних розрахунків в обсягах (м куб.).

У свою чергу, за змістом абз. 2 п. 3 глави 1 розділу IX Кодексу ГРС питання приведення обсягів спожитого природного газу до стандартних умов врегульовано розділом XV Кодексу ГРС.

Разом з тим, п. 6 глави 1 розділу XV Кодексу ГРС визначено, що для проведення розрахунків по вузлах обліку, які не обладнані корекцією тиску та температури, коефіцієнт приведення до стандартних умов (k) необхідно визначати за відповідними додатками до Методики приведення об`єму природного газу до стандартних умов за показами побутових лічильників у разі відсутності приладів для вимірювання температури та тиску газу, затвердженої наказом Міненергетики від 26 лютого 2004року №116 (далі - Методика № 116), яка призначена для приведення об`єму природного газу, який вимірюється побутовими лічильниками газу в робочих умовах, до стандартних умов за результатами вимірювання об`єму газу низького тиску лічильниками, що не мають спеціальних пристроїв для автоматичного приведення до стандартних умов їх показів у разі зміни температури та тиску газу.

Кодекс ГРС не містить положень, які регулюють процедуру приведення обсягів спожитого природного газу побутовими споживачами до стандартних умов, адже це поширюється виключно на суб`єктів господарювання. За позицією НКРЕКП, жодним нормативно-правовим актом не визначено коефіцієнтів приведення до стандартних умов обсягів спожитого природного газу побутовими споживачами.

Відповідно до п. 2 Методики № 116, її дія поширюється на суб`єктів господарювання, які у господарсько-виробничій діяльності для вимірювання об`єму спожитого газу використовують лічильники, крім випадків використання газу за показами лічильників громадянами-підприємцями для власних потреб.

Однак, п. 6 глави 1 розділу XV Кодексу ГРС передбачено необхідність застосування лише відповідного коефіцієнту при приведенні обсягів спожитого природного газу побутовими споживачами до стандартних умов, який зазначений в додатках до Методики № 116, а не власне самої Методики № 116.

Тобто, дана норма пов`язує приведення обсягів спожитого природного газу до стандартних умов не з порядком, процедурою чи колом споживачів, що визначені Методикою № 116, а з числовими значеннями коефіцієнтів, які зазначені в додатках до цієї Методики.

Таким чином, дії оператора ГРМ є порушенням відповідача прав та законних інтересів як побутового споживача, а також норм чинного законодавства: частини 1 статті 2 Закону України «Про особливості доступу до інформації у сферах постачання електричної енергії, природного газу, теплопостачання, централізованого постачання гарячої води, централізованого питного водопостачання та водовідведення», відповідно до якої інформація, яка надається споживачу, зокрема, про його фактичні обсяги споживання має бути достовірною, точною; пункту 24 глави III Правил постачання природного газу, відповідно до якого Відповідач зобов`язаний надавати побутовим споживачам інформацію, передбачену згаданим Законом; пункту 3.2 договору постачання природного газу, відповідно до якого Відповідач зобов`язується забезпечити якість комерційних послуг, які надаються Споживачу за цим Договором, що передбачає ведення точних та прозорих розрахунків із Споживачем; підпункту 3 пункту 6.2. договору постачання, відповідно до якого Відповідач зобов`язаний обчислювати і виставляти рахунки Споживачу за поставлений природний газ відповідно до вимог, передбачених договором постачання; підпункту 4 пункту 7.1. договору розподілу, відповідно до якого оператор ГРМ зобов`язаний «забезпечити належний рівень комерційного обліку природного газу по Споживачу, у тому числі формування загального об`єму та обсягу розподілу (споживання) природного газу Споживачу за відповідний період»; підпункту 9 пункту 7.1 договору розподілу, відповідно до якого, оператор ГРМ зобов`язаний «дотримуватись Кодексу газорозподільних систем»; пункту 4 частини 1 статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідно до якого «споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); пункту 3 частини 1 статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами; пункту 5 частини 1 статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Відповідні коефіцієнти містяться в додатках до Методики № 116, а тому є безпідставними посилання позивача, що величини коефіцієнтів приведення до стандартних умов при здійсненні розрахунків із побутовими споживачами відсутні.

При цьому абзацом другим пункту 2 Методики визначено, що вона поширює свою дію на суб`єктів господарювання, які у господарсько-виробничій діяльності для вимірювання об`єму спожитого газу використовують лічильники, крім випадків використання газу за показами лічильників громадянами-підприємцями для власних потреб (п.2 Методики). Згідно п.4 Методики споживачем газу визначено юридичну особу та громадянина-підприємця без статусу юридичної особи, які використовують лічильник для визначення об`єму спожитого газу.

Таким чином, Методика не поширює свою дію на побутових споживачів, які згідно з п.2.2. договору постачання здійснюють використання природного газу виключно на власні побутові потреби, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх жилих приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність.

Таким чином, у діях Оператора ГРМ наявні ознаки порушення: пункту 5.3 Договору розподілу; абзацу другого пункту 3 глави 1 розділу ІX Кодексу ГРМ; підпункту 14 пункту 2.2 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з розподілу природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 16.02.2017 № 201 (далі Ліцензійні умови).

Докази відповідності формам ДСТУ 4163:2020 та Закону Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні таких папірців з назвою «Фінансовий стан», «Розрахунок заборгованості», Довідка, Рахунок та інші, які мають ідентифікувати назву підприємства, зміст господарської операції, та бути підписаними виконавцем та керівником підприємства та скріплені печаткою підприємства, як цього вимагає законодавство України, а саме Закон Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, Положення Про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затверджене наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24 травня 1995 року та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 р. за № 168/704, Національний стандарт України Уніфікована система організаційно - розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163:2020, затверджений наказом ДП УкрНДНЦ від 01.07.2020 № 144 позивачем не надано окрім картки абонента ( а.с.7).

Позивачем не було надано доказів, що AT «Полтавагаз» робило звірку кожен місяць із відповідачем по факту отримання послуг розподілу природного газу ОСОБА_1 .. Що направлялися кожен місяць відповідні фінансові документи, які підписані посадовими особами, як того вимагає ДСТУ 4163 2020р, підтверджується відповідним висновком Верховного Суду при розгляді справи №299/1153/21.

Окрім цього, така позиція повністю узгоджується з правовою позицією, висловленою в Постанові Верховного Суду Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №161/ 16891/15-ц від 30 січня 2018 року. Зокрема, Верховний Суд підкреслив, що «...доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення...».

Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів»: «Якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним» (ст.18 п.5); «Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції» (ст.19 п.4); «права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення» (ст.21 ч.2).

В матеріалах цивільної справи відсутні докази, якими мережами і на підставі чого володіє позивач AT «Полтавагаз». Відсутні докази на власність або законне користування мережами. Не надано письмовий договір із AT «Полтавагаз». Не надано докази наявності газу у AT «Полтавагаз», законності відбору газу оператором; не надано акти розмежування балансової належності, кількість і вартість отриманого позивачем AT «Полтавагаз», та переданого відповідачу «споживачу» газу.

В матеріалах справи відсутні докази, що відповідач замовляв та отримував послуги з газопостачання від AT «Полтавагаз», так як в наданій представником позивача заяві-приєданні зазначено саме: ПАТ «Полтавагаз».

Відповідно до ч.5 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» вказано, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

У відповідності до ч.3 ст.2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» Норми цього Закону застосовуються з урахуванням особливостей, встановлених законами, що регулюють відносини у сферах постачання та розподілу електричної енергії і природного газу, постачання теплової енергії, централізованого постачання гарячої води, централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Тобто, відносини у сфері житлово-комунальних послуг регулюються законами, а не правилами та постановами утвореного НКРЕКП.

Представником позивача не надано суду доказів звідки взялася сума вказана у повідомлені про заборгованість Тобто позивачем порушено Житловий кодекс в частині повної розшифровки структури тарифу.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про оплату житлово-комунальних послуг населення України» ( Відомості Верховної Ради України (ВВР), 1999, N 18, ст.159 ), яка не скасована, вказано, що значне падіння життєвого рівня населення в результаті підвищення цін на споживчі товари, зростання заборгованості по заробітній платі і пенсіях зумовлює подальше збільшення заборгованості громадян за житлово-комунальні послуги.

Для забезпечення конституційних прав громадян України і недопущення звуження їх змісту та обсягів (статті 22 і 48 Конституції України ( 254к/96-ВР ) Верховна Рада України постановила: 1. Встановити плату за житло і комунальні послуги не більше 15 відсотків фактично отриманого сукупного доходу сім`ї. Рівень сукупного доходу сім`ї і частка плати за житлово-комунальні послуги у цьому доході встановлюються на підставі декларування

доходів усіх членів сім`ї. 2. Заборонити Кабінету Міністрів України, місцевим органам

виконавчої влади та органам місцевого самоврядування, підприємствам і організаціям незалежно від форм власності відключати жилі приміщення від енерго-, тепло-, водо- і газопостачання та відселяти із житла громадян у разі невнесення ними плати за житлово-комунальні послуги у зв`язку з невиплатою заробітної плати або пенсії і непризначенням субсидії. 3. Виконання Постанови Верховної Ради України "Про оплату житлово-комунальних послуг населенням України" покладається на Кабінет Міністрів України, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування. 4. Генеральному прокурору України взяти під контроль виконання цієї Постанови. Голова Верховної Ради України О.ТКАЧЕНКО. м. Київ, 18 березня 1999 року N 512-XIV.

Враховуючи дану постанову, позивач повинен був надати докази про кількість членів сім`ї, які проживають за адресою АДРЕСА_1 та їх сукупний дохід.

Як вбачається з позовної заяви Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз», останню подано від імені позивача та підписано «представником Ревягіною С.І.».

Велика палата Верховного Суду при розгляді справи №2910/23346/16 акцентувала увагу на тому, що особи, які представляють юридичну особу за довіреністю і виконують процесуальні дії на підставі наданих їм довіреністю повноважень, виступають від імені цієї особи як довірителя, а не в порядку самопредставництва.

Згідно позовної заяви, дані про представника позивача взагалі відсутні.

Відповідно до цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Сторінка 1 абзац 3 «...Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633,634,641 та 642 Цивільного Кодексу України на невизначений строк. Фактором приєднання Споживача до умов цього Договору (акцептування договору) є вчинення Споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти Договір, зокрема підписаної Споживачем заяви-приєднання, або сплата рахунків оператора ГРМ, або документально підтверджене споживання природного газу... » Сторінка 2 абзац 1 «...Відповідно підпункту 4 розподілу VI Кодексу договір розподілу природного газу між оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному веб-сайті регулятора та оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях....». З вище викладеним ОСОБА_8 повністю не згідна, так як по нововиявленим обставинам Відповідач вважає, що договір складений на різних носіях не може мати однакову юридичну силу. За змістом cт. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені лише однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути кладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Сторінка 2 абзац 3 позовної заяви «....Фактом приєднання споживача ОСОБА_1 до умов договору розподілу природного газу є підписання заяви - приєднання...» Посилання на Порядок приєднання об`єктів замовників сайт https://www.kirgas. com/UserLoad/fHe/aasification/r5, pdf.

Посилання Позивача на Умови договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному веб-сайті: регулятора і оператора ГРМ, як підстава до стягнення є безпідставною і неправомірною, через відсутній підпис Позивача під самим договором. Позивач не надав докази, що відповідач є підпищиком його веб сторінки, що він скидав дану сторінку відповідачу під час підписання договору і яким саме чином ознайомим із умовами договору, під час підписання заяви приєднання. Заява про приєднання не має законного сили двостороннього договору. Позивач застосовує норми матеріального права в своїх позовних вимогах просить стягнути неіснуючий борг з Відповідача, Відповідач з свого боку посилається на ч.2 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладений з недодержанням письмової форми є нікчемним. Підписання заяви приєднання є намір побутового споживача на отримання природного газу для опалення (отримання тепла в осінньо-зимовий період) свого домогосподарства, для приготування їжі, що є життєво необхідним ресурсом для Людини, громадянина.

Відповідно до ст.714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

Окрім Цивільного Кодексу України, існують інші нормативно правові акти, під акти, Постанови, ГОСТи які дають чітке визначення кожному спеціалізованому терміну в договорі постачання енергетичних та других ресурсів.

Відповідно до кодексу газорозподільних систем https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/zl379-15#Text терміни вживаються у таких визначеннях:

газова мережа зовнішнього газопостачання - газова мережа від місця забезпечення потужності до місця/точки приєднання об`єкта або межі земельної ділянки замовника;

договір розподілу природного газу - правочин, укладений між оператором газорозподільної системи та споживачем (у тому числі побутовим споживачем) (різні терміни споживач і побутовий споживач) відповідно до вимог цього Кодексу, згідно з яким оператор газорозподільної системи забезпечує цілодобовий доступ об`єкта споживача до газорозподільної системи для можливості розподілу природного газу;

ЕІС-код (Energy identification Code) - персональний код ідентифікації споживача як суб`єкта ринку природного газу або його точки комерційного обліку (за необхідності), присвоєний Оператором газорозподільної системи в установленому цим Кодексом порядку;

Суб`єкт ринку природного газу - це оператор газотранспортної системи, оператор газорозподільної системи, оператор газосховища, оператор установки LNG, замовник, оптовий продавець, оптовий покупець, постачальник, споживач.

Відповідно до ст.205 ЦК України, форма правочину. Способи волевиявлення.

1. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частина перша статті 205 із змінами, внесеними згідно із Законом № 675-VIII від 03.09.2015\

2. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

3. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Відповідно ч.1 cт. 714 ЦК України, загальних положень у визначенні основних термінів та понять Кодексу газорозподільних систем стає чітко зрозуміло, що оператор з персональним кодом ідентифікації споживача ЕІС-код (Energy Identification Code) як суб`єкт ринку природного газу приймає ресурс та дотримується передбаченого договором режиму його використання, а також забезпечує безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання, закон не може трактуватися двояко.

Оператор ГРМ забезпечує розподіл (доставку) газу, компаніям понад 40 на всю Україну,(в залежності від регіону), і це природна монополія.

Тобто, клієнт не може змінити свого оператора ГРМ, не змінивши місце проживання. В Україні є тільки одна газопровідна система, альтернативи не існує. Зазвичай в області працює один облгаз, але буває, що різними ділянками газових мереж управляють від двох до чотирьох компаній. Оператор ГРМ має відносно стабільну кількість споживачів і постачає газ за фіксованим тарифом.

Тариф за послуги газорозподільного підприємства встановлюється Нацкомісією з регулювання енергетики (НКРЕКП) для кожного окремо.

Основне завдання оператора ГРМ технічне обслуговування труб, усунення аварій, забезпечення необхідного тиску в мережах та отримання плати за доставку (розподіл) газу з споживачів як суб`єктів ринку природного газу

Компетенції оператора ГРМ: передача показань лічильника; нарахування коректного об`єму спожитого газу; отримання оплати за розподіл (доставку) газу; установка/заміна/ремонт/повірка лічильника або встановлення будь-якого газового обладнання; виклик контролера; обстеження, ремонт та заміна мережі газопроводів; контроль якості газу. Оператор газорозподільної системи забезпечує укладення актів розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін.

Згідно з положеннями пункту 4 глави 1 розділу І Кодексу ГРМ, межа балансової належності - це точка розмежування газових мереж між суміжними власниками газових мереж за ознаками права власності чи користування, на якій відбувається приймання-передача природного газу, а межа експлуатаційної відповідальності сторін Відповідач не є стороною! власником газових мереж за ознаками права власності чи користування)

Газопровід чи газова мережа являє собою систему трубопроводів, по яких горючі гази транспортуються і розподіляються між споживачами. Газопровід - один з основних елементів системи газопостачання (як комунального, так і промислового).

Власник (балансоутримувач та/або орендар (наймач відповідає за технічний стан і безпечне користування газопроводами, газовими приладами, димовими та вентиляційними каналами". Наказом Міністерства енергетики та захисту довкілля від 27.05.2020 № 342 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27липня 2020 р.

Відповідно пункту 5 -Терміни, наведені в Правилах, вживаються в таких значеннях: Визначення споживач - це юридична або фізична особа - підприємець, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб або використання в якості сировини, а не для перепродажу (правила постачання природного газу НАЦІОНАЛЬНОЇ КОМІСІЇ, ЩО ЗДІЙСНЮЄ ДЕРЖАВНЕ РЕГУЛЮВАННЯ У СФЕРАХ ЕНЕРГЕТИКИ ТА КОМУНАЛЬНИХ ПОСЛУГ ПОСТАНОВА від 30.09.2015 №2496 https://zakon.rada, gov. ua/laws/show/zl382-15#Text. Відповідно Кодексу ГРМ Оператор ГРМ співпрацює з споживачами, що є юридичними або фізичними особами - підприємцями.

Споживач протягом двох днів з дати одержання акта приймання-передачі природного газу зобов`язується повернути постачальнику один примірник оригіналу акта приймання-передачі природного газу, підписаний уповноваженим представником споживача, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта приймання-передачі природного газу. Акт прийому-передачі природного газу згідно із зовнішньоекономічним договором (контрактом) - документ, який містить дані про обсяг природного газу, поставленого на підставі зовнішньоекономічного договору (контракту), підписаний сторонами зовнішньоекономічного договору (контракту). Тобто з вище викладено стає зрозуміло, що Оператор ГРМ підписує акт прийому передачі природного газу з Суб`єктом ринку природного газу, який є оператором газотранспортної системи, оператором газорозподільної системи, оператором газосховища, оператором установки LNG, замовником, оптовим продавцем, оптовим покупцем, постачальником, споживаєм, а ніяк не з побутовим споживачем - який є фізичною особою, природний газ використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх житлових приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність; нормативно правові акти не повинні трактуватися двояко, визначення термінів чітке і зрозуміле і неприпустима маніпуляція термінів, які несуть інше юридичне значення.

Суд бере до уваги, що відповідач, до подання позовної заяви до нього, неодноразово зверталась до позивача надати докази, на які посилався позивач у своїй позовній заяві. Відповіді ні позивачем, ні представником позивача, як вона себе зазначила, в судове засідання не було надано.

Відповідно до відповіді Фонду Державного Майна України за № 10-77-2709 від 03.02.2023 року вказано, що відповідно до ст. 7 Закону України "Про управління об`єками державної власності" Фонд є розпорядником Єдиного реєстру об`єктів державної власності, в тому числі Реєстру корпоративних прав держави. В Реєстрі корпоративних справ держави Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Полтавагаз" (код згідно з , Акціонерне товариство "Полтаваобленерго" (код згідно з ) та Комунальне підприємство Полтавської обласної ради " Полтававодоканал" ( код згідно з ) не обліковуються у в зв"язку з відсутністю частки держави у статутному капіталі.

Відповідно до пункту 2 статті 22 Господарського кодексу України суб"єктами господарювання державного сектору економіки є суб"єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб"єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п`ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державні право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб"єктів.

Таким чином у зазначеному запиті Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Полтавагаз" не належить до суб"єктів господарювання державного сектору економіки.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі ПКРЕКП, Регулятор), розглянула Ваш запит на інформацію від 25.12.2022 та в межах компетенції повідомляє.

НКРЕКП діє на підставі Закону України «Про Національну комісію, що здійсним державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» (далі Закон про НКРЕКП), відповідно до етапі 2 якого Регулятор здійснює державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетик» та комунальних послуг.

Статтею 3 Закону про НКРЕКП встановлено, що Регулятор здійснює державне регулювання шляхом, зокрема, ліцензування діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг.

Згідно з частиною і третьою Статті 4 Закону України «Про ринок природного газу» (далі - Закон) до компетенції Регулятора на ринку природного газу належить, зокрема, видача ліцензій на право провадження видів діяльності на ринку природного газу, що підлягають, ліцензуванню з урахуванням положень, статті 9 Закону, та нагляд за дотриманням ліцензійних умов ліцензіатами.

Так, відповідно до частини першої статті 9 Закону господарська діяльність на ринку природного газу, пов`язана з його транспортуванням, розподілом, зберіганням, постачанням природного газу, провадиться за умови отримання відповідної ліцензії.

Одночасно звернуто увагу, що чинним законодавством України, а саме, Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності», Законом про НКРЕКП та Законом не передбачено ліцензування такого виду господарської діяльності як «розподілення газоподібного палива через місцеві (локальні) трубопроводи».

Повідомляють, також що постановою НКРЕКП від 26.12.2022 від «ТОВ «І`АЗОРОЗПОДІЛЬНІ МЕРЕЖІ УКРАЇНИ» () видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу, яка набирає чинності з 01.01.2023.

При цьому відповідно до частини першої статті 39 Закону оператор газорозподільної системи не може провадити діяльність, зокрема з постачання природного газу .

Відповідно до Акта проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року Верховною Радою України проголошено, що віднині на території України мають чинність виключно Конституція і закони України. Цей Акт набирав чинність з моменту його схвалення.

Відповідно статті 3 Конституції України Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно статті 13 Конституції України Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Відповідно статті 22 Конституції України Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно статті 48 Конституції України Кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відповідно статті 1. ЖК України Право громадян України на житло.

Відповідно до Конституції України громадяни мають право на житло. Це право забезпечується розвитком і охороною житлового фонду, ..., наданням громадянам за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, а також невисокою платою за квартиру і комунальні послуги.

Відповідно до Міжнародного пакту "Про цивільні та політичні права" прийняті резолюцією 2200 А (XXI) Генеральной Ассамблеи від 16 грудня 1966 року в статті 1 вказано, мовою оригіналу "1. Все народы имеют право на самоопределение. В силу этого права они свободно устанавливают свой политический статус и свободно обеспечивают свое экономическое, социальное и культурное развитие.

2. Все народы для достижения своих целей могут свободно распоряжаться своими естественными богатствами и ресурсами без ущерба для каких-либо обязательств, вытекающих из международного экономического сотрудничества, основанного на принципе взаимной выгоды, и из международного права. Ни один народ ни в коем случае не может быть лишен принадлежащих ему средств существования.

3. Все участвующие в настоящем Пакте Государства, в том числе те, которые несут ответственность за управление несамоуправляющимися и подопечными территориями, должны, в соответствии с положениями Устава Организации Объединенных Наций, поощрять осуществление права на самоопределение и уважать это право.".

Відповідно до ст.1 кодексу "Про надра" , надра - це частина земної кори, що розташована під поверхнею суші та дном водоймищ і простягається до глибин, доступних для геологічного вивчення та освоєння.

Стаття 2. Завдання Кодексу України про надра.

Завданням Кодексу України про надра є регулювання гірничих відносин з метою забезпечення раціонального, комплексного використання надр для задоволення потреб у мінеральній сировині та інших потреб суспільного виробництва, охорони надр, гарантування при користуванні надрами безпеки людей, майна та навколишнього природного середовища, а також охорона прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій та громадян.

Стаття 3-. Особливості застосування норм цього Кодексу.

Якщо законами про користування нафтогазоносними надрами, зокрема Законом України "Про нафту і газ", Законом України "Про газ (метан) вугільних родовищ" та Законом України "Про угоди про розподіл продукції", встановлені інші норми, ніж ті, що передбачені у цьому Кодексі, то застосовуються норми цих законів.

Кодекс доповнено статтею 3-1 згідно із Законом № 1578-IV від 04.03.2004; текст статті в редакції Законів № 1392-VI від 21.05.2009, № 2562-VI від 23.09.2010; із змінами, внесеними згідно із Законом № 2314-VIII від 01.03.2018\

Стаття 4. Власність на надра.

Надра є виключною власністю Українського народу і надаються тільки у користування. Угоди або дії, які в прямій або прихованій формі порушують право власності Українського народу на надра, є недійсними. Український народ здійснює право власності на надра через Верховну Раду України, Верховну Раду Автономної Республіки Крим і місцеві ради.

Частина перша статті 4 із змінами, внесеними згідно із Законом № 5456-VI від 16.10.2012\

З метою безпосередньої реалізації права власності Українського народу на надра та для забезпечення економічних і соціальних інтересів громадян щодо прозорого використання та справедливого розподілу доходу від користування надрами громадяни України мають право на отримання відповідно до закону частини доходу державного бюджету від рентної плати за користування надрами для видобування корисних копалин.

Статтю 4 доповнено новою частиною згідно із Законом № 2805-IX від 01.12.2022 - набирає чинності одночасно із введенням в дію закону про економічний паспорт\

Окремі повноваження щодо розпорядження надрами законодавством України можуть надаватися відповідним органам виконавчої влади.

Суд бере до уваги, що відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про оплату житлово-комунальних послуг населення України», вказано, що значне падіння життєвого рівня населення в результаті підвищення цін на споживчі товари, зростання заборгованості по заробітній платі і пенсіях зумовлює подальше збільшення заборгованості громадян за житлово-комунальні послуги. Для забезпечення конституційних прав громадян України і недопущення звуження їх змісту та обсягів (статті 22 і 48 Конституції України (254к/96-ВР ) Верховна Рада України постановила: встановити плату за житло і комунальні послуги не більше 15 відсотків фактично отриманого сукупного доходу сім`ї. Рівень сукупного доходу сім`ї і частка плати за житлово-комунальні послуги у цьому доході встановлюються на підставі декларування доходів усіх членів сім`ї. Виконання Постанови Верховної Ради України "Про оплату житлово-комунальних послуг населенням України" покладено на Кабінет Міністрів України, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

В рішенні Конституційного Суду України від 17 лютого 2018 року №1-р/2018 абзаці 3 підпункту 4.5 пункту 4 зазначається: "Беручи до уваги аналіз відповідних конституційних приписів, міжнародної практики і положень законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, а також підпункту 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 Кодексу, що містить перелік доходів громадян, які підлягають оподаткуванню, до якого не включено пенсію, Конституційний Суд України дійшов висновку, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист громадян, яке згідно з частиною другою статті 46 Конституції України гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням і не є заробітком громадян або іншим доходом, пов`язаним з будь-яким видом діяльності ".

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 30 травня 2001 року №7-рп/2001 у своєму висновку вказав, що системний аналіз викладених конституційних положень дає підстави дійти висновку, що за своїм змістом пункт 22 частини першої статті 92 Конституції України спрямований не на встановлення переліку видів юридичної відповідальності. Ним визначено, що виключно законами України мають врегульовуватись засади цивільно-правової відповідальності (загальні підстави, умови, форми відповідальності тощо), підстави кримінальної, адміністративної та дисциплінарної відповідальності-діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями (основні ознаки правопорушень, що утворюють їх склад), та відповідальність за них. У такий спосіб Конституція України заборонила врегульовувати зазначені питання підзаконними нормативно-правовими актами та встановила, що лише Верховна Рада України у відповідному законі має право визначати, яке правопорушення визнається, зокрема адміністративним правопорушенням чи злочином та міру відповідальності за нього.

Тобто, навіть фізичні особи не несуть відповідальності за Кодексами, а виключно за Законами України, виключно...

Відповідно до ст.1 цивільного кодексу України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Такими ознаками є юридична рівність усіх учасників відносин, їх вільне волевиявлення. ОСОБА_1 категорично заперечує позовні вимоги Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз»» Код ЄРДПОУ 03351912 з вимогами в частині стягнути борг в сумі 2112,19 грн. з фізичної особи споживача (ЕІС код 56ХМ26С090012877), AT «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз»», обліковий запис (ЕІС код 56ХМ26С090012877), намагається неправомірно стягнути борг з вигодо набувача, а не з держави (збитконабувача).

Відповідно до ст. 227 ЦК України, правові наслідки укладення юридичною особою правочину, якого вона не мала права вчиняти:

1. Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

2. Якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином.

Відповідно до ч.3 ст.175 ЦПК України позовна заява повинна містити: найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

З наведених норм права вбачається, що позивач у позові повинен зазначити зміст позовних вимог, обставини, якими він обгрунтовує ці вимоги, а також правові підстави позову.

Відповідно до ст.83 ЦПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до сайту НКРЕКП https://www.nerc.gov.ua/, згідно якого, було надано роз`яснення, суд встановив, що Договір має укладатися Оператором ГРС із замовниками: замовник фізична або юридична особа, яка на підставі договору замовляє надання однієї чи кількох із таких послуг, зокрема приєднання до газотранспортної або газорозподільної системи; розподіл природного газу; оператор газорозподільної системи суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників); За договором розподілу природного газу оператор газорозподільної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги розподілу природного газу на період та умовах, визначених договором розподілу природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору газорозподільної системи вартість послуг розподілу природного газу. Однак в договорі зазначено побутовий споживач. Отже, відповідно п. 23 ч. 1 ст. 1 ЗУ Про ринок природного газу побутовий споживач - фізична особа, яка придбаває природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх жилих приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність. При цьому відповідно п. 9 ч. 1 ст. 1 ЗУ Про ринок природного газу замовник - фізична або юридична особа, яка на підставі договору замовляє надання однієї чи кількох із таких послуг: приєднання до газотранспортної або газорозподільної системи. транспортування природного газу; розподіл природного газу; зберігання (закачування, відбір) природного газу; послуги установки LNG. Тобто замовник це суб`єкт господарської діяльності. Отже, Оператор ГРС не надав доказів замовлення відповідачем послуги розподілу газу з урахуванням вимог статей 6, 203, 627, 633, 634, 639, 640, 641, 642, 714, положень Глави 63 ЦК України. Договір розподілу природного газу має бути укладеним При цьому платіжні документи (квитанції) на оплату послуг з розподілу природного газу, які надаються операторами газорозподільних систем побутовим споживачам, повинні містити номер особового рахунку, який присвоюється побутовому споживачу при укладенні договору розподілу природного газу.». Адже без підписання заяви-приєднання та акту розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін з наданням Оператору ГРС права на використання персональних даних, здійснення взаєморозрахунків неможливе. Це зазначено в п. 1.4. типового договору розподілу природного газу: персоніфіковані дані - персоніфіковані дані щодо Споживача та його об`єкта (назва, П.І.Б., ЕІС-код, перелік вузла(ів) обліку та відповідні дані вузла обліку тощо), визначені в заяві-приєднанні, які є достатніми для проведення взаєморозрахунків та визначення об`єму споживання природного газу.

НКРЕКП Законом не надано повноважень встановлювати ціни/тарифи Регулятор, зокрема, встановлює державні регульовані ціни і тарифи на товари (послуги) суб`єктів природних монополій та інших суб`єктів господарювання, що провадять діяльність на ринках у сферах енергетики та комунальних послуг, якщо відповідні повноваження надані Регулятору законом». НКРЕКП не вказав будь-якого положення будь-якого Закону, яким йому надано такі повноваження;

НКРЕКП є видавником таких актів індивідуальної дії, які розповсюджуються адресно на Операторів ГРС, як про видачу ліцензій та встановлення тарифів для Операторів ГРС: Зважаючи на вищенаведене, рішення Регулятора, яким притаманні вищезгадані ознаки, зокрема щодо видачі ліцензій, встановлення тарифів, застосування санкцій до суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг, є актами індивідуальної дії.». Отже, НКРЕКП підтвердило факт, що встановлює тарифи для Операторів ГРС, а не для населення побутових споживачів, а тому вимагання Оператора ГРС від відповідача сплатити за послуги розподілу природного газу є не встановленими Законом;

НКРЕКП Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 4 Закону України до компетенції Регулятора на ринку природного газу належить, зокрема, затвердження та оприлюднення у встановленому порядку методології визначення тарифів на послуги розподілу та встановлення (зміна) тарифів, які повинні забезпечити необхідні інвестиції в газорозподільні системи. Отже, відповідач не є інвестором в газорозподільні системи, що належать державі та в місцеві (локальні) газопроводи, що належать територіальній громаді та жителям і не укладала для цього будь-якого договору про інвестування.

Укладення договорів розподілу природного газу є обов`язком Оператора ГРС, а не побутового споживача Порядок укладання договору розподілу природного газу, визначений главою 3 розділу VI Кодексу ГРМ, згідно з якою договір розподілу природного газу має бути укладений Оператором ГРМ з усіма споживачами, у тому числі побутовими споживачами, об`єкти яких в установленому порядку підключені до/через ГРМ, що на законних підставах перебуває у власності чи користуванні Оператора ГРМ. Отже, щодо законних підстав перебування газорозподільних мереж чи користуванні ними, то НКРЕКП підтвердило сумніви відповідача, що недержавне підприємство не може здійснювати господарську діяльність в державному секторі економіки з використанням державного майна - газорозподільних систем, про що зазначено абз. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ Про ринок природного газу та ч. 2 ст. 22 Господарського Кодексу України.

Відповідно до положень статті 17 Закону про НКРЕКП для ефективного виконання завдань державного регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг Регулятор, зокрема, встановлює державні регульовані ціни і тарифи на товари (послуги) суб`єктів природних монополій та інших суб`єктів господарювання, що провадять діяльність на ринках у сферах енергетики та комунальних послуг, якщо відповідні повноваження надані Регулятору законом, та змінює їх за результатами перевірки або моніторингу. До компетенції Регулятора на ринку природного газу належить, зокрема, затвердження та оприлюднення у встановленому порядку методології визначення тарифів на послуги розподілу природного газу та Механізм визначення та розрахунку тарифу на послуги розподілу природного газу визначає Методика визначення та розрахунку тарифу на послуги розподілу природного газу, затверджена постановою НКРЕКП від 25.02.2016 № 236, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 03.11.2016 за № 1434/29564 (із змінами). НКРЕКП звернуло увагу що тариф на послуги розподілу природного газу єдиний для всіх замовників послуг (категорій споживачів) на відповідній території провадження господарської діяльності оператора газорозподільної cистеми, про що не зазначено в жодному Законі.

На виконання вимог Закону про ринок газу, постановами НКРЕКП від 30.09.2015 № 2498 та № 2500 затверджено Типовий договір розподілу природного газу (далі Типовий договір розподілу) та Типовий договір постачання природного газу побутовим споживачам (далі Типовий договір постачання) (далі разом Типові договори). Однак в п. 4-1 ч. 3 ст. 4 ЗУ Про ринок природного газу таких вимог та повноважень окрім затвердження типового договору на технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем газопостачання житлових (багатоквартирних) будинків (між власником або уповноваженою співвласниками багатоквартирного будинку особою та оператором газорозподільної системи) Регулятору не надано.

Договір розподілу природного газу має укладатись шляхом приєднання, тобто підписанням заяви-приєднання, відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. При цьому НКРЕКП не бере до уваги частину другу статті 634 Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору. Отже, відповідач, порівнявши умови Типового договору про надання населенню послуг з газопостачання, затв. Постановою КМУ від 5.07.2006 № 938 з умовами Типового договору розподілу природного газу затв. рішенням НКРЕКП у формі постанови від 30.09.2015 № 2498 знайшов, що вона позбавляється тих прав та обов`язків які має за Типовим договором про надання населенню послуг з газопостачання, затв. Постановою КМУ від 5.07.2006 № 938 та містить інші умови, явно обтяжливі для неї, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла би цих умов, щоб не розривати цей договір після приєднання до нього.

Без звернення відповідача на пропозицію укласти договір, договір не може вважатись укладеним лише за фактом споживання природного газу: пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться. Отже, договір розподілу має бути укладеним шляхом підписання заяви-приєднання з дозволом на використання персональних даних людини;

Сплата рахунка не може бути основною умовою приєднання до умов договору, якщо в Законі та в договорі вказано про обов`язковість підписання заяви-приєднання та акту розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін: Частиною другою статті 642 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом;

НКРЕКП утворено Указом Президента України від 27.08.2014 № 694/2014 «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», а не Кабінетом Міністрів України, як це визначено законом Про НКРЕКП: Відповідно до положень статті 1 Закону про НКРЕКП, Регулятор є постійно діючим центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який утворюється Кабінетом Міністрів України. Отже, цей факт повноважень саме КМУ чітко відображений в п. 9-1 ст. 116 Конституції України та в ст. 5 ЗУ Про центральні органи виконавчої влади. При цьому серед повноважень Президента України у п. 28 ст. 106 Конституції України відсутні повноваження створювати центральні органи виконавчої влади.

Отже, 26 листопада 2016 року набрав чинності Закон України Про НКРЕКП відповідно абз. 1 п. 1 ст. 1 Закону якої НКРЕКП має бути утвореною Кабінетом Міністрів України відповідно ст. 116 Конституції України та ст. 5 Закону Про центральні органи виконавчої влади для того, щоб НКРЕКП набула статусу постійно діючого центрального органу виконавчої влади зі спеціальним статусом.

Ключовий факт в цьому Законі та будь-якому іншому, що НКРЕКП не надано повноважень встановлення цін та тарифів для населення. Тобто ці наміри, викладені в положеннях п.п. 1, 3, ч. 1 ст. 3 Закону та абз. 9 п. 3 ч. 1 ст. 17 ЗУ Про НКРЕКП ще не набули відповідно того Закону яким має бути надано такі повноваження.

Утворення та ліквідації НКРЕ/НКРЕКП:

1994 рік. НКРЕ створено Указом Президента від 08.12.1994р. N 738/94

1998 рік. НКРЕ перейменовано Указом Президента України від 21 квітня 1998 року N 335/98 як незалежний, позавідомчий, постійно діючий державний орган.

2000 рік. Указом Президента від 30 жовтня 2000 року N 1167/2000 НКРЕ набула статусу центрального органу виконавчої влади зі спеціальним статусом, підконтрольного і підзвітного Президентові України.

2011 рік. НКРЕ була ліквідована без правонаступництва Указом Президента України від 23.11.2011р. № 1057/2011.

2011 рік. Указами Президента України від 23.11.2011 року N 1059/2011 та N 1073/2011 було створено Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики (НКРЕ) та Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг (НКРЕКП);

2014 рік. НКРЕ та НКРЕКП були ліквідовані без правонаступництва Указами Президента України № 692/2014 та № 693/2014.

2014 рік. НКРЕКП створено Указом Президента України від 27.08.2014 № 694 Про НКРЕКП та Указом Президента України від 10 вересня 2014 року № 715/2014 було затверджено Положення про НКРЕКП.

Невизначеність підпорядкованості: НКРЕКП формально підпорядковується Президенту, але при цьому виконує функції центрального органу виконавчої влади, що є компетенцією КМУ.

Порушення принципу поділу влади: Така ситуація суперечить принципу поділу влади, закріпленому в Конституції України. Порушення прав споживачів: Відсутність ефективного регулювання призводить до порушення прав споживачів комунальних послуг.

Оператор ГРС подає заяву на встановлення йому тарифу на розподіл природного газу відповідно пункту 6 глави 1 розділу Х Методики визначення та розрахунку тарифу на послуги розподілу природного газу затв. рішенням НКРЕКП від 25.02.2016 № 236 Для встановлення тарифу на послуги розподілу природного газу суб`єкт господарювання подає до НКРЕКП не пізніше ніж за 60 календарних днів до початку планованого періоду заяву про встановлення тарифу на послуги розподілу природного газу (далі - заява) за формою, наведеною в додатку 1 до цієї Методики, до якої додаються:....

Визначення тарифів на послуги розподілу, не є доказом повноважень НКРЕКП саме встановлювати тариф на розподіл природного газу для населення. Повноваження мають бути надані Законом, про який вказують такі факти в положеннях законів коли відповідні повноваження та коли такі повноваження надані… та якщо відповідні повноваження надані Регулятору законом. Тобто вони не надані, тому що чітко прямо в законах добуквенно не прописані.

Також НКРЕКП підтвердило, що рішення НКРЕКП у формі постанов не підлягають державній реєстрації в Міністерстві юстиції України, тому що не є нормативно-правовими актами цивільного законодавства для населення України, а лише актами індивідуальної дії для суб`єктів господарської діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг - юридичних осіб - Операторів ГРС. Цей факт встановлений також Постановами ВС: Постановою ВС КЦС від 23 листопада 2023 року (справа № 641/8379/21) та Постановою ВС КГС від 19 грудня 2023 року (справа № 924/355/23).

В судовому засіданні було встановлено, що оператором ГРС (далі - ОГРС) безпідставно здійснюється нарахування відповідачу оплати за ніби надані послуги розподілу природного газу без укладення індивідуального договору про надання житлово-комунальних послуг розподілу природного газу відповідно вимог встановлених п. 5. п. 6, п. 9 ч. 1 ст. 1, п. 1 ч. 1 ст. 6, п. 1 ст. 10, п. 5 ч. 3 ст. 12 ЗУ Про Житлово-комунальні послуги, статтей 1, 61, 62, 66, 67, 68 Житлового Кодексу України, положеннями Глави 63 Цивільного Кодексу України (послуги, загальні положення) та п. 5 ст. 633, ст. 714 ЦК України (постачання послуг), які є основним цивільним законодавством, що регулює відносини у сфері житлово-комунальних послуг між громадянами (споживачами) та надавачами ЖКП та без заяви-приєднання та акту розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін, які є обов`язкові та невід`ємними частинами договору відповідно типового договору розподілу природного газу, затвердженого рішенням НКРЕКП у формі постанови для Оператора ГРС; без такої істотної умови договору як ціна (тариф) яка має бути встановлена Кабінетом Міністрів України відповідно пункту 3 статті 116 Конституції України та ЗУ Про ціни та ціноутворення, п. 5 ст. 633 ЦК України, статей 1, 61, 62, 66, 67, 68 Житлового Кодексу України, п. 5) ч. 1 ст. 1, ч. 1 та ч. 2 ст. 12, ст. 13-15 Закону Про Житлово-комунальні послуги, п. 6 ст. 4 Закону Про ринок природного газу, а саме для населення або встановлюються за домовленістю сторін (п. 1 ст. 10 ЗУ Про ЖКП); без ліцензії, що мала бути отриманою Оператором ГРС на паперовому носії, а відомості про ліцензію мають бути внесені до ЄДРПОУ відповідно ч.11. ст. 13, ч.1 ст. 18, ч. 2 ст. 18, п. 2 ч. 2 ст. 18 ЗУ Про ліцензування… та п. 45 статті 9 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; без належно оформлених первинних документів на підставі яких сформовано бухгалтерські документи для виставлення рахунку до сплати за надану послугу; без надання достовірної інформації про повноваження приватного Оператора ГРС здійснювати діяльність з використанням державних та місцевих газорозподільних систем, встановлювати ціну/тариф для населення та інших повноважень; без дотримання принципу добросовісності - загальноправового принципу, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав; без врахування абзацу другого частини третьої статті 2 Закону Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування від 29 липня 2022 року № 2479-IX та постанови Кабінету Міністрів України від 5 березня 2022 р. № 206 Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану; з використанням юридичного конструкту (правової невизначеності та колізій) на свою користь як біль сильнішої сторони-монополіста ніж менш захищеної сторони - громадянина та споживача.

Отже, ненаданням обґрунтованої повної, змістовної, аргументованої інформації та прямої, чіткої, однозначної, зрозумілої відповіді по всіх окремо пунктах запитань в судовому засіданні, Оператор ГРС цим фактом довів відповідачу незаконність нарахування ОСОБА_1 заборгованості без наявності первинних документів та укладення договору, відсутність законно встановленого тарифу для населення уповноваженим законом органом, відсутність в Оператора ГРС законного володіння чи користування газорозподільними системами та місцевими (локальними) трубопроводами, відсутність повноважень надання послуг з розподілу природного газу, а відповідно і права на здійснення законної господарської діяльності, за відсутності актів прийняття-передавання газорозподільних систем та місцевих (локальних) газопроводів, відсутності законно отриманої ліцензії на паперовому носії та внесення даних про ліцензію в ЄДРПОУ, з наявними ознаками завищення тарифу на розподіл для Оператора ГРС на суму закупівлі газу ніби для технологічного доставлення газу до об`єктів споживачів, відсутності повноважень в Оператора ГРС та НКРЕКП на встановлення тарифу на розподіл природного газу для населення, неналежність рішень НКРЕКП у формі постанов до актів цивільного законодавства, а тому і невідповідність типового договору розподілу природного газу, який використовує Оператор ГРС цивільному та житлово-комунальному законодавству - Цивільному Кодексу України, Житловому Кодексу України та ЗУ Про житлово-комунальні послуги, використовуючи посилання до Цивільного Кодексу України, що ним лише ураховано вимоги статей 633, 634, 641 та 642 Цивільного Кодексу України, але без дотримання п. 5 ст. 633 ЦК України, Глави 63 ЦК України (послуги, загальні положення), а також відповідно статті 714 ЦКУ Договір постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу.

Відповідно статті 3 ДИРЕКТИВИ РАДИ 93/13/ЄЕС від 05.04.1993 р. про несправедливі умови споживчих договорів 1. Договірну умову, яку не було обговорено в індивідуальному порядку, вважають несправедливою, якщо вона всупереч вимозі щодо добросовісності істотно порушує баланс між правами та обов`язками сторін, що виникають із договору, на шкоду споживачу. 2. Умову завжди вважають такою, що не була обговорена в індивідуальному порядку, якщо її сформували заздалегідь і споживач, таким чином, не міг вплинути на зміст умови, особливо в контексті попередньо сформульованого стандартного договору.

Відповідно Директиви ЄП і Ради 2005/29/ЄС від 11.05.2005р.) споживач звільняється від обов`язку сплачувати будь-яку винагороду у випадках не запитуваного постачання товарів, води, газу, електроенергії, централізованого теплопостачання чи постачання цифрового контенту або не запитуваного надання послуг, заборонених ст. 5(5) і п. 29 додатка І до Директиви 2005/29/ЄС.

Суд вирішує спір у межах заявлених позивачем вимог, а саме виходячи зі змісту заявлених вимог та обставин, якими їх обгрунтовує позивач; при цьому користуючись принципом "суд знає закони", при вирішені спору суд може застосувати до спірних правовідносин інші норми права, ніж ті, які зазначив позивач, як правову підставу позову. Разом з тим, суд вирішує спір, виходячи з тих обставин, якими позивач обгрунтовує свої позовні вимоги, та не повинен відшукувати та досліджувати всі інші можливі обставини для задоволення позову, про які не заявляв позивач.

У Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248 наголошено, що визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Відповідно ст. 633 ЦК України публічний договірПублічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться.

Як було встановлено в судовому засіданні доказів того, що відповідач зверталася до оператора про надання їй послуг з розподілу природного газу позивачем не додано, що є наслідком не укладення типового договору між сторонами. Окрім того, факт користування і оплати за природний газ не є доказом укладення договору на розподіл газу, а наявність номеру ЕІС код 56 ХМ26С090012877, який присвоюється виключно операторам газотранспортної системи, операторам газорозподільної системи, операторам газосховища, операторам установки LNG, замовникам, оптовим продавцям, оптовим покупцям, постачальникам, споживачам - як суб`єктам ринку природного газу також не означає приєднання ОСОБА_1 до умов договору розподілу природного газу. Тобто типовий договір що мається в матеріалах справи ( а.с.8-12) є нікчемним що узгоджується з практикою Верховного суду ( постанова ВП ВС від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446 цс18) та носить рекомендаційний, а не обов`язковий характер , а тому умови договору мають узгоджуватися всіма сторонами договору. Типовий договір є обов`язковим, якщо він заснований на державному замовлені, Однак рекомендований типовий договір розподілу природного газу не містить ознак державного замовлення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 806/3265/17 (провадження № 11-460заі18) зроблено висновок про те, що встановлюючи ті чи інші правила поведінки, держава має в першу чергу дбати про потреби людей, утримуючись за можливості від встановлення таких правил, які негативно сприйматимуться тими чи іншими групами суспільства. Встановлення таких правил може бути виправдане тільки наявністю переважаючих суспільних інтересів, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, але і в цьому разі має бути дотриманий принцип пропорційності.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно зі статтею 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Рішенням Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2- рп/2012 надано офіційне тлумачення положення частини другої статті 32 Конституції України, зокрема: неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними, і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо.

Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб.

Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя.

Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України " Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини " на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Стаття 8 Конвенції передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося "згідно із законом", не переслідувало легітимну ціль або цілі згідно з пунктом 2 та було "необхідним у демократичному суспільстві" у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті (рішення ЄСПЛ у справі " Ельсхольц проти Німеччини " (Elsholz v. Germany) [ВП], заява № 25735/94, п. 45, ECHR 2000-VIII).

Послуга "розподілу" природного газу, як вона визначена в Типовому договорі та Кодексі газорозподільних систем (ГРС), має штучний характер, що викликає сумніви щодо її правомірності та обґрунтованості. На основі аналізу технічних, юридичних і фізичних аспектів, можна стверджувати, що "розподіл" є радше умовним терміном, який використовується для створення додаткових фінансових зобов`язань для споживачів, ніж реальною послугою.

Рух газу по трубопроводах відбувається завдяки природній різниці тисків, створеній на етапі видобутку та транспортування газу. Згідно із законом Паскаля, тиск, прикладений до рідини або газу, передається у всі точки без змін. Газ самостійно переміщується трубопроводами до зони з нижчим тиском без необхідності додаткового енергетичного втручання.

Автоматичні системи газорегулювання, такі як газорегуляторні пункти (ГРП), виконують виключно функції регулювання тиску, стабілізації та контролю. Це технічні процеси, які не включають фізичного переміщення або транспортування газу. Таким чином, оператори газорозподільних мереж (ГРМ) не "переміщують" газ у прямому сенсі, а лише забезпечують стабільність і контроль його подачі.

Для виконання функцій "розподілу" не потрібні значні витрати енергії або матеріальних ресурсів. Основні витрати операторів ГРМ стосуються обслуговування інфраструктури, моніторингу, перевірки обладнання та аварійно-відновлювальних робіт. Проте ці заходи не пов`язані з фактичним "розподілом" газу як окремою послугою.

Термін "розподіл" у даному контексті фактично є синонімом технічного обслуговування, що включає:

=Регулювання тиску газу (зменшення з високого до низького);

=Підтримання стабільного тиску незалежно від обсягів споживання;

=Моніторинг та технічне обслуговування інфраструктури;

=Реагування на аварійні ситуації.

Ці функції не створюють нової цінності у вигляді "розподілу", а є базовими технічними обов`язками для забезпечення безперебійної роботи газорозподільної системи.

НКРЕКП, як орган, який затверджує тарифи на "розподіл" газу, створює їх на основі актів індивідуальної дії, а не нормативно - правових актів. Це порушує принципи прозорості та відповідності закону, оскільки тарифи не базуються на об`єктивних підставах і чітких критеріях.

Крім того, законодавство України не передбачає чітких підстав для існування послуги "розподілу" як окремої. Більше того, Кабінет Міністрів України усунувся від регулювання цін і тарифів у цьому сегменті, передавши функції приватним монополістам, що також викликає сумніви у правомірності таких дій.

Варто зазначити, що Кабінет Міністрів України не взяв на себе функцію встановлення плати ("тарифу") за " розподіл ".

Це суперечить положенням законів " Про НКРЕКП " та " Про ринок природного газу ", Цивільному кодексу України та Конституції України. Зокрема, у статтях 17 та 14 Закону України " Про НКРЕКП " зазначено, що повноваження Регулятора встановлювати ціни ("тарифи") можливі лише у випадку наявності спеціальних законів.

Натомість, чинне законодавство не передбачає таких повноважень для НКРЕКП чи Оператора ГРС щодо встановлення тарифів для населення. При цьому, тариф на розподіл затверджується НКРЕКП для Операторів ГРС за заявами операторів ГРС та фінансуванні діяльності НКРЕКП операторами ГРС (статті 11-13 Закону України " Про НКРЕКП ").

На відміну від водо- чи теплопостачання, де потрібні додаткові джерела енергії для транспортування, газорозподільні мережі є пасивними системами, які використовують природний тиск газу для його руху.

Отже, критерій енерговитрат, суттєвий для інших мереж, у випадку газу не є актуальним. Це ще раз підтверджує, що "розподіл" газу як окрема послуга є штучним концептом.

Оператор ГРС, будучи монополістом, безпідставно нараховує плату за послугу, яку називає розподілом і визначає як господарську діяльність із фізичного переміщення газу. Однак, такі дії суперечать фізичним законам та фактичним обставинам.

Оператор ГРС замовляє своєю заявою у НКРЕКП собі тариф, який НКРЕКП затверджує своїм рішенням у формі постанови - акту індивідуальної дії, а не нормативно - правовому акту цивільного законодавства.

Хоча Кодекс ГРС та Типовий договір розподілу природного газу не є актами цивільного законодавства, однак положеннями цього так званого Кодексу ГРС та Типового договору чітко зазначено, що фактом приєднання споживача до умов цього договору є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема тобто БАЖАННЯ УКЛАСТИ ДОГОВІР, яке відповідно статті 633 ЦК України має бути у формі ЗВЕРНЕННЯ: надання послуг кожному, хто до неї звернеться , При цьому, бажання не є дією: бажання укласти договір - це внутрішній стан людини, а не конкретна дія. Для укладення договору необхідні чітко визначені дії обох сторін, такі як підписання договору, або заяви-приєднання з наданням згоди та дозволу на використання персональних даних.

Також, відповідно цих положень має бути надання підписаної споживачем заяви-приєднання , та/або сплата рахунка..., та/або документально підтверджене споживання природного газу , що є колізією та юридичною невизначеністю, тому що відповідно цивільного законодавства України договір надання послуг має бути укладеним, що є обов`язковою умовою, як і заява - приєднання, яка є невід`ємною частиною цього Договору (пункт 1.3. Договору), а додаткові умови та/або сплата рахунка ,.. та/або документальне підтверджене споживання природного газу є додатковою умовою, адже або сплата рахунка..., або документальне підтверджене споживання природного газу суперечать принципу договірності, та змінюють договір з усіма умовами, які є обов`язками та правами обох сторін двостороннього договору.

Отже, без двох невід`ємних частин Типовий договір, не може вважатись укладеним, адже, згідно диспозиції статті 626 ЦК України, він є двостороннім договором, тобто, правами й обов`язками наділені обидві сторони.

У Рішенні Конституційного Суду України 16 вересня 2021 року у справі № 6-р (II) 2021 задекларовано наступне: 2.1. Відповідно до статті 3 Конституції України людину та її гідність визнано найвищою цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частини перша, друга). Людина є скарбом Природи, звідки й походять притаманні людині за народженням права і свободи, тобто ті, що природні. Людська гідність як джерело всіх прав і свобод людини та їх основа є однією із засадничих цінностей українського конституційного ладу. Із статті 3 Конституції України випливає обов`язок держави забезпечувати охорону та захист людської гідності. Такий обов`язок покладено на всіх суб`єктів публічної влади. Верховна Рада України, ухвалюючи закони, має гарантувати належний захист та реалізацію прав і свобод людини, що є однією з умов забезпечення людської гідності як природної цінності. Своєю чергою, суди мають тлумачити юридичні норми так, щоб під час їх застосування це не завдавало шкоди людській гідності.

Для забезпечення конституційних прав громадян України і недопущення звуження їх змісту та обсягів (статті 22 і 48 Конституції України ( 254к/96-ВР ) Верховна Рада України постановила: 1. Встановити плату за житло і комунальні послуги не більше 15 відсотків фактично отриманого сукупного доходу сім`ї. Рівень сукупного доходу сім`ї і частка плати за житлово-комунальні послуги у цьому доході встановлюються на підставі декларування

доходів усіх членів сім`ї. 2. Заборонити Кабінету Міністрів України, місцевим органам

виконавчої влади та органам місцевого самоврядування, підприємствам і організаціям незалежно від форм власності відключати жилі приміщення від енерго-, тепло-, водо- і газопостачання та відселяти із житла громадян у разі невнесення ними плати за житлово-комунальні послуги у зв`язку з невиплатою заробітної плати або пенсії і непризначенням субсидії. 3. Виконання Постанови Верховної Ради України "Про оплату житлово-комунальних послуг населенням України" покладається на Кабінет Міністрів України, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування. 4. Генеральному прокурору України взяти під контроль виконання цієї Постанови. Голова Верховної Ради України О.ТКАЧЕНКО. м. Київ, 18 березня 1999 року N 512-XIV.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

Згідно з ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1ст. 76 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 77 ІІПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Виходячи з викладеного суд надав правову оцінку виключно визначальним позиціям сторін у даній справі, а не абсолютно усім доводам. При цьому, суд вважає, що це не впливає на обґрунтованість даного судового рішення, а також не свідчить про неповноту дослідження судом обставин справи та доводів сторін.

Суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача, оскільки в судовому засіданні не встановлено неправомірність дій відповідача, а тому відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та шкодою, про яку зазначає позивач.

Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі наявних у справі матеріалів, а також розподіл судових витрат між сторонами, правове регулювання якого міститься в положеннях ст.ст.141,142 ЦПК України.

За приписами частини 1статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Виходячи з положень ч. 2 ст.137, п.1 ч. 2 ст.141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні позовної заяви відмовлено, суд приходить до висновку, що відповідні судові витрати повинні бути покладені на позивача.

На підставі викладених обґрунтованих, неспростовних, юридично доведених фактів, суд відносно ОСОБА_1 застосовує Конвенцію по правам людини та основоположних свобод, ДЕКЛАРАЦІЮ ПРО ДЕРЖАВНИЙ СУВЕРЕНІТЕТ УКРАЇНИ (Відомості Верховної Ради УРСР (ВВР), 1990, N31, ст.429).

Суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та керуючись ст. ст. 1,2,4,7, 8,12,13,19, 30, 228-229, 258, 263-268, 354 ЦПК України, ЗУ "Про судовий збір", суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз», місце знаходження: м.Полтава, вул.В.Козака, 2А до ОСОБА_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 про стягнення заборгованості - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за на слідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 23.05.2025 року.

Суддя Зіньківського районного суду

Полтавської області С.Р. Должко