ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року

м. Київ

справа № 629/2215/22

провадження № 61-9773св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,
учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачка- ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 06 червня 2024 року у складі колегії суддів: Мальованого Ю. М., Бурлака І. В., Яцини В. Б. та ухвалу Харківського апеляційного суду від 11 червня 2024 року у складі колегії суддів: Мальованого Ю. М., Бурлаки І. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, визнання права на спадкування за законом у четверту чергу, зміну черговості одержання права на спадкування.

Позов обґрунтовано тим, що з 1994 до 07 вересня 2021 року вона проживала однією сім`єю із ОСОБА_3 у належній їй квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Вони мали спільний бюджет, оплачували комунальні послуги, здійснювали ремонтні роботи у квартирі, купували продукти харчування, речі, ліки, побутову техніку. Були пов`язані спільним побутом.

ОСОБА_3 , був особою з інвалідністю ІІІ групи, мав ряд захворювань, періодично проходив стаціонарні лікування і потребував стороннього догляду. Вона опікувалася ОСОБА_3 , який, на її думку, був у безпорадному стані.

Донька спадкодавця - ОСОБА_2 , яка є спадкоємцем першої черги, не цікавилася його станом здоров`я, не допомагала доглядати за ним, не купувала ліки, хоча їй було відомо про стан здоров`я батька.

У належній спадкодавцю квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 він з січня 1994 року до дня смерті

ІНФОРМАЦІЯ_1 не проживав, однак був у ній зареєстрований. Поховання ОСОБА_3 здійснила ОСОБА_1 .

Після його смерті вона звернулася до приватного нотаріуса Лозівського районного нотаріального округу Харківської області Завади М. В. (далі - приватний нотаріус Завада М. В.) із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак їй було відмовлено у зв`язку із відсутністю документів, які підтверджують родинний зв`язок між нею та спадкодавцем.

Посилаючись на наведе, позивачка просила суд встановити факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю із спадкодавцем ОСОБА_3 , який помер

ІНФОРМАЦІЯ_1 , не менше ніж п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме із січня 1994 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати її право на спадкування у четверту чергу за законом; змінити ОСОБА_1 черговість одержання права на спадкування та надати їй право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 19 січня 2024 року позов задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу понад п`ять років до дня його смерті (із січня 1994 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Визнано ОСОБА_1 спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Змінено черговість одержання права на спадкування та надано ОСОБА_1 право на спадкування разом зі спадкоємцями першої черги.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка довела, що вона з ОСОБА_3 проживала однією сім`єю з 1997 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до дня його смерті. ОСОБА_3 тривалий час хворів, перебував у безпорадному стані та потребував постійної сторонньої допомоги. Тривалий час (до дня його смерті) ОСОБА_1 надавала йому необхідну допомогу, нематеріальні послуги та матеріально забезпечувала його.

Таким чином, позивачка довела наявність юридичних фактів у їх сукупності, за наявності яких у неї виникло право на зміну черговості спадкування з підстав, передбачених частиною другою статті 1259 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Постановою Харківського апеляційного суду від 06 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 19 січня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про зміну черговості одержання права на спадкування скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 19 січня 2024 року залишено без змін.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачка не довела наявність обставин, з якими закон пов`язує право зміни черговості на спадкування, зокрема, що вона протягом тривалого часу матеріального забезпечувала спадкодавця, надавала йому будь-яку іншу допомогу, що має матеріалізоване вираження, а тому дійшов посилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення її позовних вимог про зміну черговості одержання права на спадкування.

Суд апеляційної інстанції відхилив посилання ОСОБА_1 на те, що вона матеріально забезпечувала ОСОБА_3 , оскільки для підтвердження зазначеної обставини самих лише пояснень свідків недостатньо.

Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_3 отримував пенсію за віком, а позивач не довела, що цього доходу було недостатньо для його майнового забезпечення. Той факт, що ОСОБА_1 мала самостійний дохід у виді пенсії, зазначеного не спростовує.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 11 червня 2024 року виправлено описку в постанові Харківського апеляційного суду від 06 червня 2024 року, викладено резолютивну частину постанови у такій редакції:

«Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 19 січня 2024 року в частині заміни черговості одержання права на спадкування та надання ОСОБА_1 права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги скасувати та ухвали в цій частині нове рішення яким відмовити у задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1610 (одна тисяча шістсот десять) грн 40 коп».

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що при ухваленні судового рішення у цій справі судом апеляційної інстанції у резолютивній частині постанови Харківського апеляційного суду від 06 червня 2024 року допущено описку, а саме судом помилково зазначено про залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4 , замість правильного ОСОБА_2 , а також зазначено про залишення без змін рішення Зміївського районного суду Харківської області від 27 березня 2023 року замість правильного - рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 19 січня 2024 року в частині заміни черговості одержання права на спадкування та надання ОСОБА_1 права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги скасувати та ухвали в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в цій частині.

А тому допущена Харківським апеляційним судом описка підлягає виправленню відповідно до вимог статті 269 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг, позиції інших учасників справи

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Харківського апеляційного суду від 06 червня 2024 року у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 554/4064/17-ц, від 02 січня 2021 року у справі № 385/878/19, від 23 вересня 2021 року у справі № 396/1253/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Посилається на те, що суд не дослідив зібрані у справі докази, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга обґрунтована тим, що розглянувши справу за відсутності учасників справи, зокрема, представника позивачки - адвоката Янєвіої Л. А, яка подала клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку із зайнятістю у іншій справі, суд апеляційної інстанції порушив її право на справедливий та неупереджений розгляд і вирішення справи, яка стосується її прав та інтересів, порушив принципи змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Апеляційний суд не дослідив докази, якими вона обґрунтовувала свої позовні вимоги, не врахував пояснень свідків, які, підтвердили, що лише ОСОБА_1 протягом усього часу, коли спадкодавець перебував у безпорадному стані, надавала йому матеріальну допомогу, зокрема, й беручи грошові кошти у борг, купувала продукти харчування та готувала для нього їжу.

Натомість ОСОБА_2 ніякої участі у піклуванні про батька не брала, її не цікавив його стан та потреби. Посилаючись на те, що у спадкодавця були власні заощадження, жодних доказів на підтвердження зазначеного вона не надала.

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Харківського апеляційного суду від 11 червня 2024 року у якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просила апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області - без змін.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції, постановивши оскаржувану ухвалу, виправив не описку, а незаконно змінив зміст судового рішення. Суд не вправі змінювати зміст судового рішення, він лише усуває неточності щодо встановлених фактичних обставин справи (наприклад дати, події, номера і дати документа, найменування сторони, прізвища особи). У жодному випадку не дозволяється під виглядом виправлення недоліків судового рішення вносити будь-які зміни до його змісту, зокрема змінювати висновки та мотиви судового рішення.

У вересні 2024 року до Верховного Суду надійшли відзиви на касаційні скарги ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 06 червня 2024 року та ухвалу цього ж суду від 11 червня 2024и року від ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Фалєєва Л. Л., у яких вона просила касаційні скарги залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколів автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 08 липня 2024 року касаційні скарги ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 06 червня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 11 червня 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження (після усунення недоліків) за касаційними скаргами ОСОБА_5 з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389, витребувано з Лозівського міськрайонного суду Харківської області № 629/2215/22; надано учасникам справи строк для подання відзиву.

У вересні 2024 року матеріали справи № 629/2215/22 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою

статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 08 вересня 2021 року серії НОМЕР_3 .

Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається із нерухомого майна - квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала йому на праві приватної власності.

Згідно з витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі від 17 вересня 2021 року № 66470674, приватний нотаріус Завада М. В. 17 вересня 2021 року завів спадкову справу № 135/2021 після смерті ОСОБА_3 .

Спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 є його дочка - ОСОБА_2 .

Постановою приватного нотаріуса Завади М. В. від 21 липня 2022 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у зв`язку із ненаданням документів, які б підтверджували факт постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

За життя ОСОБА_3 було встановлено інвалідність ІІІ групи за загальним захворюванням, діагноз: наслідки травми 1988 року правої верхньої кінцівки з пошкодженням сухожилля, контрактура суглобів правої верхньої кінцівки.

З 18 лютого 2021 року до 15 березня 2021 року ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні. Діагноз: «Двобічна негоспітальна пневмонія ГРВІ.SARS COV-2. Правобічний гідроторакс. ІС Дифузний кардіосклероз у поєднанні з метаболічною міокардіопатією, Гіпертонічна хвороба ІІ ст. 3 ст. СН-2Бст., Цукровий діабет ІІ тип ст. субкомпенсації. Універсальна діабетична ангіопатія нефропатія».

З 09 серпня 2021 року до 21 серпня 2021 року перебував на стаціонарному лікуванні. Діагноз: «ГПМК. Ішемічний інсульт в правій гемісфері головного мозку. Монопарез правої верхньої кінцівки Елемент моторної афації. Ішемічна хвороба серця Дифузний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба 3 ст. СН-2. Цукровий діабет II тип середньої тяжкості. Діабетична нефропатія».

Згідно з висновком експерта від 01 серпня 2023 року № 177/23, складеного за результатами проведення судово-медичної експертизи за матеріалами цивільної справи № 629/2215/22 ОСОБА_3 з 1988 року у зв`язку з контрактурою суглобів правої верхньої кінцівки, мав стійкі функціональні порушення помірної важкості та постійного стороннього догляду не потребував. У зв`язку з прогресуванням існуючих серцево-судинних захворювань та посиленням виразності серцевої недостатності (ІІБ-ІІІ ст.), з лютого 2021 року до настання смерті, за станом здоров`я самостійно забезпечити умови свого життя не міг та потребував постійної сторонньої допомоги».

Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд

Щодо касаційної скарги на постанову Харківського апеляційного суду від 06 червня 2024 року в частині вирішення позовних вимоги про зміну черговості одержання права на спадкування

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частинами першою та другою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно із статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (стаття 1262 ЦК України).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Статтею 1259 ЦК України передбачено можливість зміни черговості одержання права на спадкування, у тому числі і за рішенням суду.

Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані (частина друга статті 1259 ЦК України).

Суд може задовольнити позов щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування за наявності сукупності таких обставин, встановлених у судовому порядку: 1) опікування над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (прихильне ставлення і спілкування, емоційна підтримка тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири тощо; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Зокрема, під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування необхідна наявність всіх п`яти зазначених вище обставин.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 18 лютого 2019 року у справі № 569/18047/17-ц (провадження № 61-40302св18), від 26 вересня 2019 року у справі № 521/6358/17 (провадження № 61-11757св19), від 09 жовтня 2019 року у справі №552/8452/17 (провадження №61-48561св18), від 27 травня 2020 року у справі № 755/8930/18 (провадження № 61-14692св18), від 01 червня 2020 року у справі № 431/5445/19 (провадження № 61-6789св20), від 18 червня 2020 року у справі № 565/1046/16-ц (провадження № 61-35423св18), від 27 серпня 2020 року у справі № 266/2391/16 (провадження № 61-1300св20), від 17 вересня 2020 року у справі № 755/14155/16-ц (провадження

№ 61-23350св19), від 02 грудня 2020 року у справі № 592/1045/18-ц (провадження № 61-820св20), від 01 березня 2021 року у справі № 233/5990/18 (провадження

№ 61-19232св19), від 17 березня 2021 року у справі № 200/12980/14 (провадження № 61-14159св19), від 22 квітня 2021 року у справі № 331/6453/18 (провадження

№ 61-380св21).

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про зміну черговості одержання права на спадкування, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка довела наявність юридичних фактів у їх сукупності, за наявності яких у неї виникло право на зміну черговості одержання права на спадкування з підстав, передбачених частиною другою статті 1259 ЦК України.

Натомість апеляційний суд, дослідивши зібрані у справі докази, дійшов висновку про те, що позивачка не довела, що вона матеріально забезпечувала спадкодавця, надавала йому будь-яку іншу допомогу, що має матеріалізоване вираження, то що вона тривалий час здійснювала такі дії, що свідчить про відсутність сукупності обставин, необхідних для зміни черговості одержання права на спадкування, відповідно до вимог статті 1259 ЦК України.

У касаційній скарзі заявниця посилається на те, що такий висновок апеляційного суду є помилковим, оскільки суд не дослідив докази, якими вона обґрунтовувала свої позовні вимоги, не врахував пояснень свідків, які, підтвердили, що лише ОСОБА_1 протягом усього часу, коли спадкодавець перебував у безпорадному стані, надавала йому матеріальну допомогу, зокрема, й беручи грошові кошти у бор.

Перевіривши такі доводи заявниці, Верховний Суд вважає їх необґрунтованими.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Вирішуючи позовні вимоги, апеляційний суд встановив, що за життя ОСОБА_3 отримував пенсію за віком. Позивачка не довела, що такого доходу було недостатньо для його майнового забезпечення. Той факт, що ОСОБА_1 також отримує пенсію за віком, зазначеного не спростовує.

Суд апеляційної інстанції відхилив посилання позивачки на те, що факт матеріального утримання нею ОСОБА_3 підтверджується поясненнями свідків, оскільки самі лише пояснення свідків не є достатніми для підтвердження зазначеного факту.

У контексті наведеного Верховний Суд зазначає, що згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Поясненнями сторони та поясненнями свідків не може доводитися факт наявності/виконання зобов`язань за договором позики.

Установивши, що позивачка не довела належними, достовірними і достатніми доказами наявності передбачених частиною другою статті 1259 ЦК України обставин і юридичних фактів у їх сукупності, за наявності яких у неї могло виникнути право на спадкування у першу чергу, зокрема матеріального забезпечення спадкодавця, надання йому будь-якої іншої допомоги, що має матеріалізоване вираження, а також тривалості здійснення таких дій, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо зміни черговості одержання права на спадкування.

Доводи касаційної скарги висновків суд апеляційної інстанцій не спростовують, значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі.

Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів

є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права.

За встановлених у цій справі обставин висновки суду апеляційної інстанції щодо застосування статті 1259 ЦК України не суперечать висновкам Верховного Суду, висловленим у постановах, на які посилається позивачка у касаційній скарзі.

Верховний Суд відхиляє посилання ОСОБА_1 на те, що розглянувши справу за відсутності її представника - адвоката Янєвої Л. А., суд апеляційної інстанції порушив її право на справедливий та неупереджений розгляд і вирішення справи, порушив принципи змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Із матеріалів справи відомо, що ОСОБА_1 була належно повідомлена про дату, час і місце судового засідання, що підтверджується відповідною розпискою.

03 червня 2024 року до Харківського апеляційного суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_5 - адвоката Янєвої Л. А., у якому вона просила дозволити їй брати участь у судових засіданнях у цій справі в режимі відеоконференції; відкласти розгляд справи, призначений на 06 червня 2024 року на 14 год 40 хв, у зв`язку із зайнятістю в іншій справі № 629/1803/18.

Відповідно до частин першої, другої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи судове рішення 06 червня 2024 року за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце судового засідання, не порушив норм процесуального права, оскільки встановив, що неявка сторін не перешкоджає розгляду справи.

Щодо касаційної скарги на ухвалу Харківського апеляційного суду від 11 червня 2024 року

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд апеляційної інстанції, постановивши оскаржувану ухвалу, виправив не описку, а незаконно змінив зміст судового рішення.

Перевіривши такі доводи заявниці, Верховний Суд виходить з такого.

Згідно з протоколом судового засідання від 06 червня 2024 року Харківський апеляційний суд розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, визнання права на спадкування за законом у четверту чергу, зміну черговості одержання права на спадкування, за відсутності учасників справи.

У судовому засіданні 06 червня 2024 року було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного суду.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції проголошується за правилами, встановленими статтею 268 цього Кодексу.

Рішення суду (повне або скорочене) проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 268 ЦПК України).

Відповідно до частини сьомої статті 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Короткий текст постанови Харківського апеляційного суду від 06 червня 2024 року було опубліковано у Єдиному державному реєстрі судових рішень 10 червня 2024 року.

Відповідно до частини першої статті 269 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки.

Описки - це помилки, зумовлені неправильним написанням слів. Виправленню підлягають лише ті описки, які мають істотний характер. До таких, зокрема, належить написання прізвищ та імен, адрес, найменувань спірного майна, зазначення дат та строків. Особливо це стосується резолютивної частини рішення. У резолютивній частині будь-яка описка має істотне значення, оскільки вона може утруднити виконання рішення.

Для того, щоб були наявні підстави для виправлення описки, помилка має відповідати таким критеріям: 1) вона повинна бути технічною, тобто спричиненою випадковими огріхами під час друкування тексту судового рішення (неуважністю суду, автоматичним виправленням текстовим редактором тощо); 2) таку технічну помилку має бути допущено під час складання тексту судового рішення самим судом; 3) помилка повинна бути мимовільною та випадковою, а не обумовленою цитуванням документів, у яких було допущено помилки іншими учасниками судового процесу (позивачем, відповідачем, експертом тощо).

Не є опискою граматичні помилки, які не спотворюють текст судового рішення та не призводять до його неправильного сприйняття: неправильне розташування розділових знаків, неправильні відмінки слів, застосування русизмів та діалектизмів тощо.

Вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні, суд не має права змінювати зміст судового рішення, він лише усуває такі неточності, які впливають на можливість реалізації судового рішення чи його правосудності.

У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 362/2179/17 (провадження № 51-3635км19) зазначено, що ухвала про внесення виправлень у судове рішення чи відмову у внесенні виправлень має особливу правову природу, обумовлену її похідним характером, оскільки вона не вирішує будь-яких питань по суті, окрім як щодо виправлення допущених у судовому рішенні відповідного суду описок і очевидних арифметичних помилок або відмови у внесенні таких виправлень. Зміст ухвали про внесення виправлень у судове рішення завжди підпорядкований змісту судового рішення, до якого вносяться зміни, а тому оцінка правомірності постановлення такої ухвали з точки зору її змісту у випадку її оскарження в апеляційному чи касаційному порядку має здійснюватися одночасно з оцінкою змісту виправленого судового рішення. Отже, оскарження ухвали про внесення виправлень у судове рішення має здійснюватися в тому ж порядку, що і виправлене судове рішення, у тому числі з урахуванням інстанції суду, який прийняв таке рішення. Дотримання відповідного порядку оскарження може бути поєднано з наявністю відповідних обмежень права на оскарження тих чи інших судових рішень, крім випадків, коли суд, постановляючи ухвалу про внесення виправлень у судове рішення, вийшов за межі наданих йому законом повноважень.

Згідно з резолютивною частиною постанови Харківського апеляційного суду від 06 червня 2024 року, суд постановив:

«Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 27 березня 2023 року залишити без змін».

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 11 червня 2024 року виправлено описку у резолютивній частині постанови від 06 червня 2024 року, а саме викладено резолютивну частину постанови у такій редакції:

«Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 19 січня 2024 року в частині заміни черговості одержання права на спадкування та надання ОСОБА_1 права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги скасувати та ухвали в цій частині нове рішення яким відмовити у задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1 610 (одна тисяча шістсот десять) грн 40 коп».

Виправляючи описку, допущену у резолютивній частині постанови Харківського апеляційного суду від 06 червня 2024 року, суд апеляційної інстанції зазначив, що у резолютивній частині зазначеного судового рішення було помилково зазначено про залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4 , замість правильного ОСОБА_2 , а також зазначено про залишення без змін рішення Зміївського районного суду Харківської області від 27 березня 2023 року замість правильного - рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області

від 19 січня 2024 року в частині заміни черговості одержання права на спадкування та надання ОСОБА_1 права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги, скасувати та ухвали в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в цій частині.

Аналізуючи зміст ухвали про внесення виправлень у судове рішення та зміст ухваленого судового рішення, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що у резолютивній частині постанови Харківського апеляційного суду від 06 червня 2024 року було помилково зазначено ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) особи, яка подала апеляційну скаргу, судове рішення, що оскаржувалося, та результат розгляду апеляційної скарги, що не відповідало змісту вступної, описової та мотивувальної частин судового рішення, а тому допущені апеляційним судом описки підлягали виправленню відповідно до частини першої статті 269 ЦПК України.

Оцінивши правомірність постановлення ухвали від 11 червня 2024 року з точки зору її змісту, одночасно з оцінкою змісту виправленого судового рішення, Верховний Суд вважає відсутніми підстави для висновку про те, що суд апеляційної інстанції незаконно змінив зміст судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційний апеляційної інстанції повно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин та надавши належну правову оцінку фактичним обставинам справи і поданим сторонами доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зміну черговості на одержання права на спадкування.

З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416, 419, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення .

Постанову Харківського апеляційного суду від 06 червня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 11 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець