1Справа № 335/3810/24 2/335/104/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року м. Запоріжжя

Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя у складі

головуючого - судді Мінаєва М.М.,

за участю

секретаря судового засідання - Бойкинюк Д.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Соборне-192» до ОСОБА_1 , Запорізької міської ради та виконавчого комітету Запорізької міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСББ «Соборне-192» звернулось до суду з вказаним позовом, яким просило витребувати з незаконного чужого володіння ОСОБА_1 приміщення підвалу № 363 загальною площею 106,3 кв. м у будинку за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування свої вимоги позивач послався на таке.

26.12.2016 року за адресою АДРЕСА_1 , було створено Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Соборне 192». Житловий будинок за вказаною адресою становить собою будівлю, що складається з п`яти поверхів та дев`ятнадцяти під`їздів.

Рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 393/3 від 19.07.2017 року «Про вилучення з господарського відання та передачу в управління ОСББ «Соборне - 192» житлового будинку АДРЕСА_1 », будинок вилучено з господарського відання КП «Наше місто» і зобов`язано вказане комунальне підприємство передати будинок, крім нежитлових приміщень, зазначених у додатку, в управління ОСББ «Соборне 192».

Згідно додатку до вказаного рішення виконкому сім нежитлових приміщень загальною площею 1094,50 кв. м. не були вилучені з господарського відання КП «Наше місто» та залишені в комунальній власності міста Запоріжжя перебувають в комунальній власності територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, а саме:

- приміщення напівпідвалу № ХХ площею 84,50 кв.м. ( кімнати №№ 1-6);

- приміщення напівпідвалу № ХХ площею 35,30 кв.м. ( кімнати №№ 2-6);

- приміщення ( частина) цокольного поверху № ХХ площею 111,20 кв.м.;

- підвал між під`їздами №№ 14,15,16 (найпростіше укриття) площею 497,80 кв.м.;

- підвал під`їзду № 2 площею 68,50 кв.м.;

- підвал під`їзду № 5 площею 100,00 кв.м.;

- приміщення цокольного поверху №№ ХУІІІ, ХІХ площею 197,20 кв.м.

Позивач стверджував, що із вказаного рішення виконкому також випливає, що інші приміщення підвалу цього будинку не віднесені до комунальної власності і не були передані позивачу у зв`язку з перебуванням у власності інших осіб.

Так, рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 22.12.2004 № 491/6 приміщення підвалу № 363 площею 106,3 кв. м у вказаному будинку (надалі спірне приміщення) було віднесено до комунальної власності, на підставі чого було виготовлено свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 20.01.2005, а 22.02.2005 право комунальної власності на цей об`єкт нерухомості було зареєстровано Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації».

Рішенням Запорізької міської ради від 20.04.2005 № 8 спірне приміщення було включено до переліку об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації.

23.09.2005 спірне приміщення було приватизоване шляхом укладення Договору купівлі-продажу № 147 між Управлінням у справах приватизації Запорізької міської ради як продавцем і ОСОБА_2 як покупцем. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Коноваловою Л.С. (реєстр. № 4471), а право власності за покупцем було зареєстроване 29.09.2005.

З 21.01.2016 та станом на час звернення позивача до суду спірне приміщення перебуває у власності ОСОБА_1 , який придбав його за Договором купівлі-продажу нерухомого майна від 21.01.2016.

Позивач вважає, що спірне приміщення будинку є допоміжним, в силу чого не підлягало приватизації і мало бути передане позивачу в процесі створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, з чого випливає, що рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 22.12.2004 № 491/6 є незаконним, порушує право власності співвласників багатоквартирного будинку, в чиїх інтересах діє позивач.

Як наслідок, на думку позивача, відповідач ОСОБА_1 володіє спірним приміщенням незаконно, а у позивача є право вимоги до відповідача про витребування спірного приміщення з чужого незаконного володіння.

До того ж, відповідач не допускає мешканців будинку до спірного приміщення навіть під час повітряної тривоги, посилаючись на свої повноваження власника.

Нормативне обґрунтування наведених позовних вимог полягало у посиланні позивача на положення ст. ст. 382, 387, 388 ЦК України, ст. 8, ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 1, ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та відповідні правові позиції Конституційного Суду України та Великої палати Верховного суду.

В узагальненому виді суть цих посилань зводилась до обґрунтування позиції позивача про те, що підвали у багатоквартирних будинках в силу закону є допоміжними приміщеннями, призначеними для експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, якщо інше не передбачено проектною документацією на будинок, визнаються спільною власністю мешканців відповідного будинку, і тому не можуть бути переведені у статус нежитлових приміщень та не можуть бути відчужені окремо від будинку.

При цьому позивач також вважав, що, оскільки спірне приміщення було відчужене і вибуло з володіння власника на підставі незаконних рішень Запорізької міської ради та її виконавчого комітету, а державна реєстрація за відповідачем права власності на спірне приміщення не є підтвердженням факту набуття відповідачем такого права власності, у позивача наявне право витребувати це приміщення у відповідача як останнього володільця, не заявляючи окремих вимог про оспорювання відповідних рішень органів місцевого самоврядування.

Ухвалою суду від 17.04.2024 було відкрите провадження у справі, її розгляд визначений в порядку загального позовного провадження, сторонам були встановлені строки для подання письмових заяв по суті спору та доказів на їх обґрунтування.

02.08.2024 до суду надійшов письмовий відзив на позов, поданий представником відповідача, адвокатом Стасіком А.І., із запереченнями проти задоволення позову.

В обґрунтування заперечень представник відповідача послався на те, що позов зводиться фактично про визнання недійсним Рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 22.12.2004 № 491/6 про оформлення права комунальної власності на спірне приміщення, але відповідач набув право власності на спірне приміщення добросовісно, на підставі відповідного належним чином укладеного і посвідченого нотаріально договору купівлі-продажу з попереднім власником ПАТ АКБ «Індустріалбанк» у 2016 році, тобто через дванадцять років після ухвалення вказаного рішення. Відтак, відповідач є добросовісним набувачем спірного приміщення, і тому не може нести негативні наслідки у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Обставини, за наявності яких в силу закону спірне приміщення могло би бути витребуваним від відповідача, не існують, а таке витребування поклало б на нього індивідуальний і надмірний тягар пошуку способів компенсації втраченого майна.

Також, на думку представника відповідача, за наведених обставин витребування спірного приміщення від відповідача потягне порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки становило б непропорційне втручання у право на мирне володіння майном за відсутності передбачених вказаною статтею умов втручання держави у таке право.

Крім того, представник позивача посилався на пропущення строку позовної давності, оскільки позивач був створений у 2016 році, а житловий будинок був переданий йому в управління у 2017 році, а тому право на позов припинилось щонайменше у 2020 році.

Позивач письмові відповідь на вказаний відзив в межах підготовчого провадження не надав.

Представник позивача, адвокат Кузьмінов Д.В., в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримав, пославшись на факти і норми права, викладені у позовній заяві.

Відповідачі в підготовче судове засідання явку представників не забезпечили без повідомлення причин. При цьому Запорізька міська рада та виконавчий комітет Запорізької міської ради не подали і відзивів на позов.

В ході підготовчого провадження судом було вжито заходів з витребування доказів, пов`язаних із статусом спірного приміщення у контексті віднесення його до допоміжних приміщень відповідно до технічної документації будинку, що була виготовлена станом на час введення будинку в експлуатацію. Так, представник позивача заявив декілька відповідних клопотань про витребування доказів, посилаючись на те, що у нього відсутній технічний паспорт на будинок станом на 1957 рік рік введення будинку в експлуатацію, а на відповідні запити володілець цієї документації ТОВ «ЗМБТІ», не надає відповіді або надає неповні відповіді, приховуючи відповідну документацію.

Так, ухвалою від 02.08.2024 було витребувано від Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» копію технічного паспорту (або витягу з технічного паспорту по підвалу) по приміщенню підвалу № 363 (раніше приміщення LVII) станом на 1957 рік у будинку АДРЕСА_1 .

Листом від 26.09.2024 у відповідь на вказану ухвалу ТОВ «ЗМБТІ» повідомило, що в матеріалах інвентаризаційної справи на вказаний житловий будинок інформація щодо складу та призначення спірного приміщення відсутня. Технічна інвентаризація цього приміщення вперше була проведена 30.06.1999 під номером LVII, а його призначення було визначене як «комунально-побутове». В подальшому технічна інвентаризація спірного приміщення проводилась 06.12.2004 (номер змінений на 363, уточнено площу після перепланування, призначення визначене як «адміністративне»), 07.06.2005, 12.10.2005 та 28.04.2007. При цьому визначене під час інвентаризації 06.12.2004 призначення спірного приміщення як «адміністративне» не змінювалось. Копію самого технічного паспорту суду надано не було.

Також ухвалою від 21.10.2024 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» було повторно копію технічного паспорту (або витягу з технічного паспорту по підвалу) по приміщенню підвалу № 363 (раніше приміщення LVII) станом на 1957 рік у будинку АДРЕСА_1 , оскільки представник позивача наполягав на тому, що ТОВ «ЗМБТІ» може приховувати вказаний документ від позивача.

Лише листом від 18.12.2024 ТОВ «ЗМБТІ» надало відповідь на вказану ухвалу, повторно вказавши на відсутність технічного паспорту на спірне приміщення станом на 1957 рік, і надавши копію технічного паспорту за результатами технічної інвентаризації від 30.06.1999.

За ухвалою суду від 15.01.2025 в судове засідання з`явився директор ТОВ «ЗМБТІ» Опанасенко В.Л., який пред`явив для огляду безпосередньо в судовому засіданні оригінал технічного паспорту в цілому на будинок АДРЕСА_1 .

Проведеним в судовому засіданні оглядом за участю представника позивача було встановлено, що у технічній документації на будинок станом на 1957 рік рік введення будинку в експлуатацію, відомості про спірне приміщення відсутні взагалі.

Ухвалою від 10.02.2025 підготовче провадження у справі було закрите, справу призначено до судового розгляду.

В судові засідання з розгляду справи по суті представник позивача не з`явився, подавши заяву про проведення судового розгляду без його участі.

Крім того, 26.05.2025 від представника позивача надійшли додаткові пояснення по суті позовних вимог. Наполягаючи на доводах, викладених у позовній заяві, представник позивача підкреслив, що, на його думку, при вирішенні цього спору слід виходити з того, що відповідно до чинного законодавства існує презумпція того, що всі приміщення у багатоквартирному будинку, які не були запроектовані як нежилі, слід вважати допоміжними. Також представник позивача зауважив, що спірне приміщення від самого початку не було об`єктом комунальної власності, оскільки багатоквартирний житловий будинок був побудований у 1957 році за часів Радянського Союзу, законодавство якого на той час не передбачало приватної власності на квартири (статті 226-227 ЦК УРСР в редакції від 18.07.1963 року), що також підтверджується положеннями «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP», затверджена 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства Української PCP. З набуттям Україною незалежності та прийняттям Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» мешканці багатоквартирного житлового будинку розпочали процес поступового набуття приватної власності на займані квартири шляхом приватизації. Як наслідок, майно у вигляді багатоквартирного житлового будинку спочатку державного підприємства ВАТ «ЗАЛК», згодом переданого до комунальної власності, почало змінювати склад власників, до яких почали входити мешканці приватизованих квартир, які серед іншого також набували права спільної сумісної власності на допоміжні приміщення (в тому числі підвалів та напівпідвалів). В цей же час комунальне господарство та інші структури Запорізької міської ради почали процес займання вільних приміщень підвалів, що у даному випадку здійснювалось без достатньої на те підстави.

Так, згідно п. 1.9 «Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затверджений наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 121 від 09.06.1998 року (далі - Порядок реєстрації), яка була чинною до липня 2012 року, до об`єктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, відносяться;

житлові і нежитлові будинки, садові будинки, дачі, гаражі, будівлі виробничого, господарського, соціально-побутового та іншого призначення, розташовані на окремих земельних ділянках вулиць, площ і провулків під окремими порядковими номерами;

вбудовані в житлові будинки нежитлові приміщення (як частини цих будинків);

квартири багатоквартирних будинків.

Змістом п. 2.1 Порядку реєстрації встановлено, що реєстрація провадиться на підставі правовстановлювальних документів (додаток 1) у такому порядку, в підпункті «Г» якого зазначено, що на оригіналі прововстановлювального документа робиться реєстраційний напис (додаток 5). Якщо на правовстановлювальному документі немає місця для реєстраційного напису, то видається реєстраційне посвідчення, яке є невід`ємною частиною такого документа (додаток 6).

Згідно ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності ним Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої ним Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

До моменту прийняття спірного рішення Виконавчим комітетом ЗМР про оформлення права комунальної власності спірне приміщення не мало реєстрації як об`єкта нерухомого майна, а тому не було об`єктом комунальної власності,

У зв`язку з викладеним, на думку позивача, відповідачами не надано належних та допустимих доказів належності спірного приміщення до комунальної власності, у зв`язку з чим рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 491/6 від 22.12.2004 року «Про оформлення права комунальної власності на об`єкти нерухомості» в частині визнання приміщення підвалу № 363, загальною площею 106,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , комунальною власністю не засновано на законі, а тому суд зобов`язаний встановити його незаконність, наслідком чого є витребування майна у останнього зареєстрованого не власника.

Також представник позивача виклав заперечення щодо застосування позовної давності, оскільки станом на час передання будинку, в якому знаходиться спірне приміщення (липень 2017 року), до позивача, строки позовної давності були продовжені до закінчення карантину, запровадженого у зв`язку із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби COVID-19, а після 24.02.2022 ще й до припинення воєнного стану, і пізніше вони були зупинені на строк дії воєнного стану, а тому не можна вважати строк позовної давності пропущеним.

Відповідачі в судові засідання не з`явились без повідомлення причин.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши відповідні норми матеріального права, суд приходить до такого.

Матеріалами справи підтверджуються такі обставини.

Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 22.12.2004 № 491/6 «Про оформлення права комунальної власності на об`єкти нерухомості» приміщення № 363 підвалу літ. А-5 площею 106,3 кв.м у будинку АДРЕСА_2 (назва станом на час розгляду справи проспект Соборний) було включене до переліку об`єктів нерухомості, право комунальної власності на які підлягало оформленню відповідно до чинного на той час законодавства.

На підставі вказаного рішення було виготовлено свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 20.01.2005, а 22.02.2005 право комунальної власності на цей об`єкт нерухомості було зареєстровано Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації». У цих документах тип спірного приміщення був вказаний як «нежиле приміщення».

Рішенням Запорізької міської ради від 20.04.2005 № 8 спірне приміщення було включено до переліку об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації.

23.09.2005 спірне приміщення було приватизоване шляхом укладення Договору купівлі-продажу № 147 між Управлінням у справах приватизації Запорізької міської ради як продавцем і ОСОБА_2 як покупцем. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Коноваловою Л.С. (реєстр. № 4471), а право власності за покупцем було зареєстроване 29.09.2005.

В подальшому спірне приміщення перебувало у власності ОСОБА_3 (на підставі Договору купівлі-продажу від 30.05.2007, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І., реєстр. № 3113), після чого власності Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» (на підставі свідоцтва про право власності, виданого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В. 28.08.2014 за реєстровим № 2692).

Станом на час розгляду справи спірне приміщення перебуває у власності відповідача ОСОБА_1 , який придбав його у ПАТ АКБ «Індустріалбанк» за Договором купівлі-продажу нерухомого майна від 21.01.2016, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В. за реєстровим № 85.

Право власності відповідача ОСОБА_1 на спірне приміщення зареєстроване на підставі рішення приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В. від 25.01.2016 від 25.01.2016.

Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи копіями рішень Запорізької міської ради та виконавчого комітету Запорізької міської ради, договорів купівлі-продажу, а також Інформаційною довідкою № 369227288 від 11.03.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Також судом встановлено, що 26.12.2016 року за адресою АДРЕСА_1 було створено Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Соборне 192», житловий будинок за вказаною адресою є багатоквартирним та уявляє собою будівлю, яка складається з 5 поверхів та 19 під`їздів (за інформацією позивача, яка відповідачами не оспорювалась).

19.07.2017 року Виконавчим комітетом Запорізької міської ради сформовано рішення № 393/3 «Про вилучення з господарського відання та передачу в управління ОСББ «Соборне 192» житлового будинку АДРЕСА_1 », в якому зазначено, що керуючись Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», наказом Міністерства з питань житлово комунального господарства України від 02.02.2009 року № 13 «Про затвердження правил управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд», на підставі рішення загальних зборів об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Соборне -192» від 04.03.2017 року Виконавчий комітет Запорізької міської ради вирішив вилучити з господарського відання комунального підприємства «Наше місто» Запорізької міської ради житловий будинок АДРЕСА_1 , крім квартир та нежитлових приміщень, зазначених у додатку.

Додатком до рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 19.07.2017 р № 393/3 зафіксований перелік житлових квартир та нежитлових приміщень комунальної власності міста Запоріжжя, які не вилучаються з господарського відання КП «Наше місто» Запорізької міської ради та передаються в обслуговування ОСББ , а саме інформація по нежитловим приміщенням комунальної власності міста Запоріжжя станом на 01.08.2017 року: - літера А-5 напівпідвал, приміщення № ХХ кімната № 1 28,40 кв.м., № 2 - 6,50 кв.м., № 3 2,20 кв.м., № 4 15,30 кв.м., № 5 23,30 кв.м., № 6 8,80 кв.м., загальною площею 84,50 кв.м., балансова вартість - 217 692,45 грн., залишкова вартість - 55 024,30 грн.; - літера А-5 приміщення ХХ напівпідвалу, а саме кімната № 2 - 17,10 кв.м., кімната № 3 - 3,20 кв.м., кімната № 4 - 6,90 кв.м., кімната № 5 6,80 кв.м., кімната № 6 - 1,30 кв.м., загальна площа - 35 ,30 кв.м., залишкова вартість майна - 22 986, 37 грн.; - літера А-5 приміщення ХХ частина цокольного поверху загальна площа - 111,20 кв.м., залишкова вартість - 72 410,32 грн.; - літера А-5 підвал між під`їздами №№ 14, 15,16 загальною площею 497,8 кв.м., залишкова вартість - 324 153,40 грн. ( найпростіше укриття); - літера А-5 підвал під`їзд № 2 загальною площею 68,50 кв.м. , залишкова вартість - 44 605,38 грн.; - літера А-5, підвал під`їзд № 5 загальною площею 100 кв.м. , залишкова вартість 65 117, 20 грн.; - літера А -5 ХУІІІ, ХІХ цоколь загальною площею 197,20 кв.м. , залишкова вартість 128 411,11 грн.

На підставі рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 19.07.2017 року № 393/3 був складений акт приймання-передачі основних засобів та за висновком комісії вилучено з господарського відання Комунального підприємства «Наше місто» житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 крім: - квартир комунальної власності міста Запоріжжя № № 40, 81, 109, загальною площею 160,41 кв.м.; - нежитлових приміщень загальною площею 1 094,50 кв.м.

В акті приймання передачі основних засобів зафіксовано, що квартири та нежитлові приміщення комунальної власності міста Запоріжжя передаються на обслуговування ОСББ «Соборне 192», для забезпечення санітарно технічного стану, згідно правил експлуатації житлових та нежитлових приміщень та забезпечення мешканців наданням якісних житлово комунальних послуг.

Акт приймання передачі основних засобів підписаний без заперечень генеральним директором КП «Наше місто» та Головою правління ОСББ «Соборне 192».

Таким чином, судом встановлено, що спірне приміщення вибуло з комунальної власності на підставі волевиявлення Запорізької міської ради у зв`язку з його приватизацією шляхом викупу у 2005 році, тобто за одинадцять років до створення ОСББ «Соборне-192» і за дванадцять років до передання будинку АДРЕСА_1 в управління вказаному ОСББ.

Також із встановлених судом обставин випливає, що відповідач ОСОБА_1 придбав спірне приміщення за одинадцять місяців до створення ОСББ «Соборне-192» на підставі відплатного договору, укладеного з попереднім власником цього майна і посвідченого відповідно до вимог чинного законодавства України, ніким не оспорюваного і не визнаного недійсним.

Статтею 41 Конституції України гарантовано, зокрема, те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Статтею 345 ЦК України встановлено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

У результаті придбання єдиного майнового комплексу державного (комунального) підприємства у процесі приватизації до покупця переходять всі його права та обов`язки.

Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що спірне приміщення належить відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності, придбане на законних підставах і в порядку, встановленому законом, і підстави для позбавлення ОСОБА_1 права власності на це майно відсутні.

При цьому відповідні доводи позивача суд відхиляє з таких мотивів.

Щодо наявності у спірного приміщення правового статусу допоміжного приміщення багатоквартирного будинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України (станом на час виникнення спірних правовідносин 2004 рік) власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

За правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 23.10.2019 у справі № 598/175/15-ц, в даному випадку слід керуватись вимогами частини другої статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (надалі Закон 2482-XII), за якою власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т.ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

При цьому законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення як окремого об`єкта нерухомості.

Згідно зі статтею 1 Закону № 2482-XII допоміжні приміщення багатоквартирного будинку приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Такі висновки підтверджуються й у рішеннях Конституційного Суду України, а саме, у Рішенні від 02 березня 2004 року у справі № 4-рп/2004 за конституційним зверненням ОСОБА_4 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), у якому зазначив, що, аналізуючи порушені у конституційному зверненні і конституційному поданні питання щодо права власників приватизованих і неприватизованих квартир багатоквартирних будинків та органів місцевого самоврядування і місцевих державних адміністрацій розпоряджатися допоміжними приміщеннями, а також конструктивними елементами таких будинків (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші і т.ін.), Конституційний Суд України виходить з правової характеристики спільного майна власників квартир, конкретизованої у Законі України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».

У Рішенні від 09 листопада 2011 року у справі № 14-рп/2011 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Конституційний Суд України вказав, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт допоміжні приміщення. Крім того, таке функціональне призначення‚ як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку‚ має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку.

Разом з тим нежиле приміщення це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

З наведених норм убачається, що у житлових будинках можуть бути як допоможні, так і нежилі приміщення, які мають окреме, незалежне призначення (магазини, кафе, перукарні, художні майстерні тощо).

У багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (частина третя статті 4 Житлового кодексу Української РСР), і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає.

Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання. Суд першої інстанції зобов`язаний встановити винятковий статус спірних приміщень як ізольованих приміщень в багатоквартирному будинку, що не належать до житлового фонду та є самостійним об`єктом нерухомого майна, саме зі стадії проектування.

Таким чином, суд наголошує, що самий факт перебування певного приміщення у підвальному поверсі не створює презумпції «допоміжного призначення» такого приміщення, а вирішальним у цьому питанні є те, яке призначення для такого приміщення було закладено при проєктуванні будинку.

У зв`язку з цим суд зауважує, що під час розгляду справи було встановлено, що спірне приміщення при введені будинку в експлуатацію у 1957 році взагалі не було задокументоване і взагалі не було включено до технічної документації під будь-яким призначенням з причин, про які суду повідомлено не було.

При цьому позивач не надав жодного доказу на підтвердження того, що спірне приміщення саме у проєктній (не інвентаризаційній) документації на будинок було передбачене як допоміжне.

Також судом було встановлено, що технічна інвентаризація цього приміщення вперше була проведена 30.06.1999 під номером LVII, а його призначення було визначене як «комунально-побутове». В подальшому технічна інвентаризація спірного приміщення проводилась 06.12.2004 (номер змінений на 363, уточнено площу після перепланування, призначення визначене як «адміністративне»), 07.06.2005, 12.10.2005 та 28.04.2007. При цьому визначене під час інвентаризації 06.12.2004 (тобто безпосередньо перед оформленням права комунальної власності) призначення спірного приміщення як «адміністративне» не змінювалось.

У Свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 20.01.2005 тип спірного приміщення визначений як «нежитлове».

Згідно наданого позивачем висновку експерта № 2023-88-112 за результатами проведення експертного будівельно технічного дослідження від 28.04.2023 року, по письмовому зверненню керівника ОСББ «Соборне 192» Герасимова А.І., відповідно до критеріїв класифікації нежитлових приміщень нежитлового приміщення № 367 підвального поверху літера А-5 загальною площею 225,4 кв.м. по АДРЕСА_1 за функціональним призначенням відноситься до допоміжних приміщень.

На сторінці 10 вказаного експертного дослідження фахівець вказує, що дослідженням наданої технічної документації та даних візуального огляду нежитлового приміщення № 367 підвального поверху літера А-5 загальною площею 225,4 кв.м. по АДРЕСА_1 встановлено, що вказане приміщення за технічними характеристиками відноситься до допоміжного приміщення та доступ до запірної арматури для огляду, технічного обслуговування та ремонту неможливий без доступу до вказаного приміщення. Ефективна експлуатація будинку неможлива без доступу до запірної арматури розташованої у цьому приміщенні та загально будинкових інженерних комунікацій.

Однак, здійснивши системний аналіз викладених обставин, суд дійшов висновку, що позивачем документально не доведений факт статусу спірного приміщення як допоміжного в складі житлового будинку АДРЕСА_1 .

Вказані висновки експерта суд не бере до уваги, оскільки вони ґрунтуються виключно на візуальному огляді об`єкта та інформації з копії технічного паспорту на нежитлове приміщення станом на 05.04.2023 року, без врахування технічної документації на житловий будинок АДРЕСА_1 , яка була виготовлена на стадії проектування об`єкту, місця розташування приміщення, способу і порядку його використання.

Суд також відхиляє посилання сторони позивача на те, що Верховним Судом сформована практика, відповідно до якої усі приміщення багатоквартирного будинку, які не були з початку будівництва запроєктовані як нежитлові, є допоміжними, а тому статус спірного приміщення презюмується як допоміжний. На переконання суду, за умов, коли проєктна документація взагалі не була предметом дослідження під час судового розгляду, і не можна виключати, що спірне приміщення було й проєктоване яке нежиле, - наведена позивачем судова практика не є релевантною по відношенню до цієї справи.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом (стаття 12 ЦПК України).

За приписами статті 76 ЦПК України д оказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що о бставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження своїх стверджень про належність спірного приміщення до категорії допоміжних.

Щодо (не)перебування спірного приміщення у комунальній власності.

У позовній заяві і додаткових поясненнях представника позивача висловлюється ствердження про те, що спірне приміщення ніколи не перебувало у комунальній власності, а Рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 22.12.2004 № 491/6 в частині оформлення права комунальної власності на спірне приміщення та видане на його підставі свідоцтво про право власності на нерухоме майно були неправомірними і безпідставними.

Однак такі ствердження не відповідають дійсності, оскільки позивачу достовірно відомо, за яких обставин і на підставі яких правових актів індивідуальної дії будинок АДРЕСА_1 був переданий у комунальну власність територіальної громади міста Запоріжжя.

Так, сторони не надали до матеріалів справи відповідних документів, однак їм відомо, і тому не потребує окремого доказування те, що відповідно до положень Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» ( в редакції станом на 25.01.2001 року), встановлювались основні засади передачі об`єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах або у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, а також об`єктів права комунальної власності у державну власність.

Статтею 2 вказаного Закону зафіксовано, що об`єктами передачі є: нерухоме майно ( будівлі, споруди, у тому числі об`єкти незавершеного будівництва, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно підприємств; житловий фонд та інші об`єкти соціальної інфраструктури, які перебувають у повному господарському віданні чи оперативному управління державних підприємств, установ, організацій або не увійшли до статутних фондів господарських товариств, створених у процесі приватизації.

Статтею 7 вказаного Закону визначено, що об`єкти соціальної інфраструктури передаються разом з майном підприємством , що обслуговували ці об`єкти, у тому числі основними фондами, ремонтно будівельними базами, майстернями, транспортними засобами, прибиральною технікою, в частині, що визначається комісією з питань передачі об`єктів, яка здійснює передачу. Разом з житловим фондом передаються вбудовані і прибудовані приміщення, зовнішні мережі, електро-, тепло-, газо-, водопостачання та водовідведення, а також будівлі, призначені для обслуговування цього фонду ( бойлерні, котельні, каналізаційні та водопровідні споруди, обладнання тощо).

Передача оформляється актом приймання-передачі, який підписується головою і членами комісії, форма акта приймання-передачі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Право власності на об`єкт передачі виникає з дати підписання акта приймання-передачі.

25.01.2001 року Запорізькою міською радою прийнято рішення № 31/3 « Про прийняття до комунальної власності міста Запоріжжя об`єктів житлово комунального господарства від Відкритого акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат», яким вирішено:

1. Прийняти до комунальної власності міста Запоріжжя об`єкти житлово комунального господарства і обігові кошти на утримання та ремонт об`єктів житлового господарства від відкритого акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат»;

2.Управлінню комунальної власності міської ради внести відповідні зміни до обліку майна комунальної власності;

3. Відкритому акціонерному товариству «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» в термін до 01.04.2001 року вирішити питання передачі зовнішніх мереж електропостачання та телефонізації спеціалізованим підприємствам ( гарантійний лист), підготувати та передати до комунальної власності міста Запоріжжя каналізаційну насосну станцію стічних вод по вулиці Єнісейській, передати до комунальної власності міста зовнішні мережі постачання гарячої води та опалення на житлові будинки;

4. Оформити передачу житлового та нежитлового фонду, основних виробничих фондів, транспортних засобів, обладнання згідно з додатками 1-5 в повне господарське відання Державним комунальним підприємствам «Виробниче ремонтно експлуатаційне житлове об`єднання № № 1,2» та Комунальному підприємству «Виробниче ремонтно експлуатаційне житлове об`єднання № 12»;

5. Орендному підприємству «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» провести реєстрацію житлового та нежитлового фонду, прийнятого до комунальної власності згідно цього рішення, за територіальною громадою міста Запоріжжя.

За переліком об`єктів житлового та нежитлового фонду, що передаються до комунальної власності міста Запоріжжя від Відкритого акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» (додаток № 1 до рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 25.01.2001 року № 31/3 ), по Орджонікідзевському району міста Запоріжжя КП «ВРЕЖО № 12» переданий об`єкт, який розташований за адресою : АДРЕСА_1 , з наступними технічними характеристиками - загальна площа 4 387,76 кв.м., корисна площа - 4 330,17 кв.м., житлова площа - 2 423,81 кв.м., нежитлова площа - 1 594,7 кв.м., балансова вартість - 1 412 849,77 грн.

Відповідно додатку № 2 до рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 25.01.2001 року № 31/3 щодо Переліку приватизованої площі, що розташована в житловому фонді, який передається до комунальної власності міста Запоріжжя від Відкритого акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат», показники за адресою проспект Леніна, 192, наступні : - загальна площа - 10 458,3 кв.м. ; - корисна площа - 10 354 ,92 кв.м. ; - житлова площа 6 738,19 кв.м. ; - нежитлова викуплена 2 876,90 кв.м.; - балансова вартість об`єкта - 3 149 312, 19 грн.

Додатком № 3 до рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 25.01.2001 року № 31/3 зафіксований Перелік основних виробничих фондів, які передаються до комунальної власності міста Запоріжжя від Відкритого акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат».

На виконання рішення Виконавчого комітету міської ради від 25.01.2001 року № 31/3, керуючим справами Виконавчого комітету був затверджений акт приймання передачі відомчого житлового фонду в комунальну власність, який сформований комісією, що створена відповідно до розпоряджень міськвиконкому від 02.11.1999 року № 1315р і від 04.08.2000 року № 771 р.

Згідно затвердженого акту по об`єкту проспект Леніна, 192, рік побудови будинку 1957; загальна площа нежитлових приміщень 4 471,6 кв.м. ( оренда 4 374,5 кв.м., приватизовані - 2 876,9 кв.м., вільні 220,2 кв.м.); розділом ІУ зафіксовані відомості про допоміжні приміщення будинку, а саме : - підвалів 672 кв.м.; - напівпідвалів 3 070 кв.м.

16 травня 2001 року сформовано Свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 на житловий будинок, який розташований у АДРЕСА_1 , який належить Територіальній громаді міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради на праві комунальної власності.

Наведені обставини встановлені, зокрема, Рішенням господарського суду Запорізької області у справі № 908/3167/23 від 28.10.2024, ухваленим за участю сторін (за винятком ОСОБА_1 ), і доступним в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

З цього випливає, що Запорізька міська рада та її виконавчий комітет, як органи місцевого самоврядування, створені територіальною громадою міста Запоріжжя, були уповноважені здійснювати правомочності власника по відношенню до вказаного будинку, в тому числі і відчужувати його.

Відтак, ствердження сторони позивача, що спірне приміщення було віднесене до об`єктів комунальної власності лише у зв`язку з ухваленням Рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 22.12.2004 № 491/6, є хибними.

Щодо права вимоги витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

З наведеної норми випливає, що суб`єктом права вимагати витребування майна з чужого незаконного володіння, є власник цього майна, який раніше володів ним (де-факто та (або) де-юре), однак майно вибуло з його володіння і потрапило до володіння іншої особи без відповідної правової підстави.

При цьому відповідно до с. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

За змістом ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З матеріалів справи випливає, що станом на час вибуття спірного приміщення з комунальної власності в порядку приватизації позивач не існував як суб`єкт права, як не існувала і навіть не обговорювалась правова база щодо створення та функціонування об`єднання співвласників багатоквартирних будинків як цивільно-правового інституту, спірне приміщення ніколи позивачу не належало і позивач ним ніколи не володів.

Таким чином, на переконання суду, у позивача немає права вимоги витребування спірного приміщення з чужого володіння.

Не вбачає суд підстав і для застосування правил ст. 388 ЦК України, оскільки спірне приміщення вибуло з володіння суб`єкта комунальної власності за ініціативою і волевиявленням останнього, спрямованим на відчуження цього об`єкту, і тому відповідач ОСОБА_1 є не добросовісним набувачем, а законним і повноважним власником цього майна.

У зв`язку з цим суд відхиляє й відповідні посилання позивача на судову практику у справах про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Водночас суд вважає слушними й погоджується з доводами представника відповідача, що задоволення позовних вимог у цій справі означало б очевидне порушення права на мирне володіння майном, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції прав захист прав людини та основоположних свобод.

Так, предметом регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Тож для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності / недобросовісності набувача майна.

У цьому контексті суд зауважує, що фактичне позбавлення відповідача об`єкта власності, який він придбав відкрито і відповідно до закону на відплатній основі, з метою передачі цього об`єкту особі, якої не існувало на момент приватизації цього об`єкта і його придбання відповідачем, і без жодної компенсації цього, суперечило б вказаним критеріям, а також становило б порушення принципу верховенства права, а саме таким його елементам, як передбачуваність правового регулювання і відповідної судової практики, та правова визначеність.

Відтак, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не є законними і обґрунтованими, і тому не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені і заявлені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Відповідачі доказів на підтвердження понесених ними судових витрат не надали.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. 4, 5, 12, 81, 83, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Соборне-192» до ОСОБА_1 , Запорізької міської ради та виконавчого комітету Запорізької міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння, - відмовити.

Повний текст рішення складений 02.06.2025.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення постанови апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного тексту рішення, а разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, - протягом 30 днів з дня вручення копії рішення.

Суддя М.М. Мінаєв