ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 645/325/22 Номер провадження 22-ц/814/647/25Головуючий у 1-й інстанції Бугрій В. М. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Обідіної О.І.,

суддів: Карпушина Г.Л., Пилипчук Л.І.,

за участю секретаря Дороженка Р.Г.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 вересня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності, в якому просила визнати за нею право власності на квартири АДРЕСА_1 , зобов`язати відповідача надати їй комплект ключів від спірної квартири та заборонити чинити перешкоди в користуванні квартирою.

Вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували в шлюбі з 26 липня 2003 року по 26 листопада 2015 року, під час якого за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку за їх спільною згодою було зареєстровано на ОСОБА_2 .

З грудня 2021 року вона стала відчувати труднощі в користуванні квартирою, оскільки колишній чоловік змінив замки до квартири та на її прохання усунути перешкоди в користуванні повідомив, що квартира є виключно його власністю.

Оскільки в досудовому порядку вирішити спір щодо поділу спільного майна подружжя не можливо, ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом порушених прав.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25 вересня 2024 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано доведеністю придбання спірної квартири за особисті кошти відповідача, що виключає можливість визнання спірного майна спільним майном подружжя та відповідно його поділ між колишнім подружжям.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення та ухвалити нове, по суті позовних вимог.

Вказує, що суд поклав в основу рішення надані відповідачем докази про отримання ним у своїх батьків в якості позики 50000 доларів США, які нібито витратив на придбання квартири, проте не врахував, що такий договір позики якщо і мав місце, то був укладений в інтересах сім`ї, оскільки спірна квартира придбавалась для проживання в ній їх сім`ї.

Звертає увагу, що відповідач як суб`єкт декларування ніколи не декларував позичені у батьків кошти як матеріальні цінності, у звязку з чим надані ним договір позики та розписка викликають сумніви та мають ознаки фіктивності.

Стверджує, що їх родина мала самостійні та достатні джерела для придбання спірного майна, в тому числі із здійснених нею власних заощаджень до шлюбу, з подарунків отриманих на значущі події в родині, тому квартира є їх спільним з відповідачем майном, в якому частки подружжя є рівними.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. п. 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 (шлюбне прізвище - ОСОБА_3 ) та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.07.2003 по 07.12.2015.

Від шлюбу сторони мають доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час шлюбу, 14.06.2010 між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого остання передала відповідачу у власність трикімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_2 .

Договір купівлі-продажу нерухомого майна вчинено за 430550 грн., що за згодою сторін складає еквівалент 54500 доларів США, та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Маслак Н.В., реєстровий №840.

Відповідно до п. 12 договору купівлі-продажу згода дружини набувача підтверджується згодою ОСОБА_6 , посвідченою приватним нотаріусом Маслак Н.В.

Звертаючись до суду з позовом про визнання за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири, ОСОБА_1 вказувала, що після розірвання шлюбу в 2015 році в неї до недавнього часу не було проблем щодо спільного з колишнім чоловіком майна, але в грудні 2021 року вона дізналася, що відповідач змінив замки до квартири, що унеможливило користування нею, при цьому повідомив їй, що квартира є виключно його власністю.

Ухвалюючи рішення, суд встановив факт набуття права власності на квартиру одноособово ОСОБА_2 під час шлюбу, за кошти батьків, які були надані у власність ОСОБА_2 для придбання квартири, що свідчить про безпідставність вимог позивача щодо визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири як спільного сумісного майна подружжя. Також суд зазначив, що позивач протягом 8 років не проявляла інтересу до квартири та жодних претензій до спірного майна не висловлювала.

Колегія суддів не може погодитись з вказаним висновками суду з огляду на наступне.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто положеннями вказаної правової норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

При цьому, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 76-80 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Матеріалами справи доводиться та не заперечується сторонами, що ОСОБА_7 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.07.2003 по 07.12.2015, під час якого, 14.06.2010 була придбана спірна трикімнатна квартира за адресою АДРЕСА_2 .

Спірне майно було зареєстровано на ОСОБА_2 , що само по собі не свідчить про його одноособове право на вказане майно.

При цьому звертає на себе увагу те, що при укладанні договору дружина набувача в передбаченому законом порядку надавала свою згоду на придбання квартири, про що зазначено в самому тексті договору.

Спростовуючи презумпцію спільності, відповідач наполягав на тому, що спірне майно було придбано ним особисто за отримані від його батьків кошти, що виключає віднесення квартири до об`єкту спільної сумісної власності подружжя.

Так, в ході розгляду справи ним було надано розписку від 11.06.2010 в якій вказано про факт отримання грошових коштів в сумі 50000 доларів США від ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які є його батьками, та про його зобов`язання повернути грошові кошти готівкою до 11 червня 2025 року або за першою вимогою ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Одночасно з цим , відповідач надав договір позики від 03.04.2020, згідно якого ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , 11.06.2010 передали йому у власність 50000 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_1 .

Надаючи правову оцінку вказаним доказам, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, в своїй постанові від 09 січня 2020 року при розгляді справи №367/7110/14 Верховний Суд вказав, що спірне майно придбане за кредитні кошти, отримані подружжям за час шлюбу, відтак, право на це майно у рівних частках набули позивач і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір. У зв`язку із зазначеним вище відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя. Наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого за час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. Презумпція спільності права власності подружжя на це майно не спростована.

Згідно з п.п. 1-3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, але за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим з подружжя, який її спростовує.

Взявши до уваги розписку та договір позики, місцевий суд дійшов помилкового висновку щодо отримання коштів та придбання нерухомості в особисту власність, оскільки останні отримувались в шлюбі для придбання квартири для всіх членів сім`ї та фактично були використані в її інтересах, тому сам по собі укладений договір позики не може розглядатись як обставина, що виключає спільність права власності подружжя на це майно, тому презумпція, визначена положеннями ст. 60 СК України, відповідачем в ході розгляду справи спростована не була.

Також колегія суддів звертає увагу, що укладаючи договір купівлі-продажу квартири, ОСОБА_2 не зазначив, що купує її за особисті грошові кошти, при цьому в договорі зафіксовано згоду дружини на придбання спірного, а відтак відповідачем не було спростовано презумпцію спільності майна, придбаного у період шлюбу.

Крім того, у своєму відзиві відповідач зазначав, що в сім`ї була потреба в придбанні трикімнатної квартири з огляду на необхідність забезпечити окремою кімнатою доньку, яка була дитиною з інвалідністю до 18 років, тому квартира придбавалась з метою покращення умов для проживання сім`ї.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем в ході розгляду справи не було спростовано презумпцію спільності майна, придбаного подружжям під час шлюбу, що виключає віднесення квартири до об`єкту приватної власності ОСОБА_2 , оскільки сам факт отримання в позику коштів для придбання квартири не змінює статусу спільності набутого за час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна.

Встановивши, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано всі обставини по справі та невірно надано правову оцінку доказам, колегія суддів приходить до висновку про скасування судового рішення та ухвалення по справі нового рішення.

При ухваленні нового рішення, колегія суддів виснує, що позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки придбана сторонами в шлюбі квартира є об`єктом спільної сумісної власності, в якій частки подружжя є рівними.

Разом з тим, судова колегія звертає увагу і це не заперечується позивачем, що після розірвання шлюбу в грудні 2015 року, ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом лише в січні 2022 року, посилаючись на те, що в грудні 2021 року вона стала відчувати певні труднощі з користуванням вказаною квартирою, а в січні 2022 року в неї з`явилася потреба відвідати спільну квартиру за відсутності відповідача, де вона виявила змінені ним вхідні замки, що унеможливило користування нею квартирою.

До вказаних тверджень колегія суддів відноситься критично з огляду на наступне.

Так, в судовому рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.11.2015 про розірвання шлюбу між сторонами зазначено, що сторони вже тривалий час не мешкають разом, не ведуть спільне господарство, у них відсутній сімейних бюджеті вони не підтримують жодних шлюбно - сімейних відносин.

Тобто, вже станом на листопад 2015 року подружжя припинило свої взаємовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що за позивачем ОСОБА_1 зареєстроване права власності на квартиру АДРЕСА_3 , в якій вона проживає та зареєстрована разом з донькою .

Як встановлено в ході розгляду апеляційної скарги, сторони на момент припинення своїх шлюбних відносин вирішили між собою питання розподілу спільного майна і за взаємною згодою розподілили між собою побутові речі та предмети домашнього вжитку, узгодивши при цьому залишення квартири АДРЕСА_1 , відповідачу, тоді як позивач набула право на інше житло - квартиру АДРЕСА_3 .

Наведені обставини свідчать по те, що подружжя ще в 2015 році в позасудовому порядку, за взаємною погодженістю між собою, поділило спільне подружнє майно і впродовж семи років жодних претензій з цього приводу один до одного не висловлювало.

При цьому, в спірній квартирі проживає відповідач вже з нової сім`єю та відповідно несе тягар її утримання, тоді як позивач дійсно всі ці роки долею квартирі не цікавилась, її не оплачувала, зв`язок з нею, як із своїм житлом, не підтримувала.

У звязку з наведеними обставинами, стороною відповідача було звернуто увагу як у своєму відзиві, так і в ході апеляційного розгляду, на строки позовної давності, які підлягають до застосування при розгляді даного спору.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 2 статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

При визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

В п.п. 48, 59, 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року при розгляді справи № 907/50/16 викладені правові висновки щодо визначення моменту перебігу позовної давності: - можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст.ст.15,16,20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права; - аналіз ст. 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов; - позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, оскільки на позивача покладається обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Обов`язок доведення факту незнання про порушення цивільного права особи випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу її вимог і заперечень.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Так, визначальними обставинами, які має враховувати суд в заяві про застосування строку позовної давності (або запереченнях на таку заяву) у спорі про поділ майна подружжя, є: - момент, коли позивач знав, мав можливість або повинен був дізнатися про порушення свого права на майно; - наявність/ відсутність у позивача можливості або обов`язку знати про порушення свого права ще до моменту розірвання шлюбу; - обставини, за яких таке порушення могло розпочатися чи існувати ще до моменту припинення шлюбу; - момент припинення шлюбу, у разі розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану або у разі розірвання шлюбу судом; - наявність/відсутність поважних причин пропущення, переривання, поновлення позовної давності, підтверджених належними та відповідними доказами.

В даному випадку, колегією суддів встановлено, що питання про розподіл спільно набутого в шлюбі майна сторони добровільно вирішили 2015 році і після цього часу жодний з них не заявляв претензії на те чи інше спільне майно, що свідчить про урегульованість між ними питання поділу об`єктів спільної сумісної власності подружжя.

У зв`язку з чим, строки позовної давності в даному випадку необхідно обраховувати з часу вирішення між подружжям питання про розподіл між ними належного їм на праві спільної сумісної власності майна, тобто з 2015 року.

При цьому, матеріали справи взагалі не містять доказів існування обставин, які позивач зазначає в своєму позові про те, що лише в грудні 2021 року в неї виникли труднощі в користуванні квартирою, пов`язані з тим, що відповідач змінив замки на вхідних дверях та оголосив їй, що квартира належить йому особисто, що і було зазначено як підстава для вимоги про усунення перешкод в її користуванні.

За вказаних обставин, колегія суддів критично ставиться до посилань ОСОБА_1 , про її нібито порушення прав, які відбулись в грудні 2021 року, «коли вона відчула певні труднощі з користуванням спільною квартирою».

Оцінюючи зазначені обставини, колегія суддів приходить до висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду з вимогами про поділ майна подружжя, що згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у позові.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, з ухваленням по справі нового рішення про відмову в задоволенні позову в зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч.1 ст. 374, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 вересня 2024 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності відмовити в зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 29 травня 2025 року.

Судді: О. І. Обідіна Г.Л. Карпушин Л.І. Пилипчук