Унікальний номер справи 359/2377/24
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/8462/2025
Головуючий у суді першої інстанції С. С. Чирка
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

14 травня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2025 року, ухвалене у складі судді Чирки С. С., в примішенні Бориспільського міськрайонного суду Київської області,

у с т а н о в и в :

У березні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Золочівської сільської ради Бориспільського району Київської області, у якому просив визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , почергово з кожним з батьків, у такому порядку: два тижні з батьком; два тижні з матір`ю. Визначити, що двотижневий період проживання дітей з кожним з батьків починається з 10:00 год неділі та завершується через два тижні о 10:00 год неділі. Визначити, перші два тижні, після набрання рішення законної сили, малолітній син проживає з батьком. Визначити, що по завершенні двох тижнів, той з батьків, з ким він проживав, зобов`язаний супроводити (привезти) дитину до місця проживання іншого з батьків та передати під фізичну опіку іншого з батьків.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 13 березня 2024 року відкрито провадження у справі.

30 березня 2024 року ОСОБА_1 подала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Золочівської сільської ради Бориспільського району Київської області, у якій просила визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю.

В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що з дня народження і до розірвання шлюбу сторін їх малолітній син ОСОБА_3 постійно проживав у будинку, який на праві власності належить позвачу, за адресою: АДРЕСА_1 , площею 213,6 кв.м. Після розірвання шлюбу, спору щодо місця проживання дитини між батьками дитини не було, дитина залишилася проживати з матір`ю. З листопада 2022 року малолітній син ОСОБА_3 відвідує заклад дошкільної освіти за місцем свого постійного проживання: Гнідинський заклад дошкільної освіти (ясла-садок) «Веселка» Бориспільського району. Батько дитини з січня 2023 року з ОСОБА_1 та сином разом не проживає, проживає в орендованій однокімнатній квартирі, про що сам зазначив у поданому до суду позові. 29 лютого 2024 року позивач зареєструвала шлюб із ОСОБА_5 . Попри те, що після розірвання шлюбу сторін малолітня дитина за спільною згодою батьків залишилася проживати з матір`ю, вже у березні 2024 року ОСОБА_2 у односторонньому порядку порушив домовленість і подав до суду позов про визначення місця проживання дитини, вимагаючи визначити місце проживання малолітньої дитини (5 років) почергово з кожним із батьків за місцем їх проживання по 2 тижні. Оскільки батько дитини заявив суду про спір між ними щодо місця проживання дитини, тому ОСОБА_1 на підставі ст. 154 СК України наразі використовує правові засоби для захисту передусім прав її малолітнього сина, які передбачені чинним законодавством, подавши цей зустрічний позов до суду із вимогою про визначення місця проживання малолітньої дитини - сина Назара з нею.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 02 липня 2024 року, внесеною до протоколу судового засідання, зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Золочівської сільської ради Бориспільського району Київської області, про визначення місця проживання дитини прийнято до спільного розгляду із первісною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Золочівської сільської ради Бориспільського району Київської області, про визначення місця проживання дитини.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 04 листопада 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Золочівської сільської ради Бориспільського району Київської області, про визначення місця проживання дитини залишено без розгляду.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2025 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Золочівської сільської ради Бориспільського району Київської області, про визначення місця проживання дитини задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

17.01.2025 представником ОСОБА_1 - адвокатом Майстренко Л. О. було подано до суду заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу, понесених позивачнм за зустрічним позовом у розмірі 33 500,00 гривень.

Додатковим рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2025 року доповнено рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2025 року таким змістом: «Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 33 500,00 грн».

Не погоджуючись з додатковим рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати додаткове рішення суду, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм процесуального права, невстановлення судом обставин, що мають значення для вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу, та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд ухвалюючи додаткове рішення у справі, не врахував, що ОСОБА_2 частково визнав зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з матір`ю, його заперечення щодо повного задоволення заяви про стягнення витрат на правничу допомогу судом першої інстанції було проігноровано. Судом також не враховано, що подання ОСОБА_2 позову до суду про визначення місця проживання дитини з батьком слугувало перешкоджання матері дитини у наданні йому сина для зустрічей. Однак після звернення до суду із позовом ОСОБА_1 почала надавати дитину для зустрічей із батьком, що стало підставою для подання заяви про залишення первісного позову у цій справі без розгляду. Суд не оцінив рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обгрунтованою.

Звернув увагу на ту обставину, що ОСОБА_1 є адвокатом, вона є засновником Адвокатського об`єднання «КМ ПРАКТИК», а тому вона не потребувала правової допомоги.

Апелянт вважає, що витрати на правничу допомогу в розмірі 33 500,00 грн є занадто завищеними, зважаючи на складність справи, обставини та ситуацію, яка виникла з розглядом позову у цій справі. Виходячи з критерію реальності адвокатських витрат, їх розумності та конкретних обставин справи, ОСОБА_2 вважає, що витрати на правничу допомогу підлягають стягненню у розрімі 6 000,00 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 вказала, що з її мотивами та вимогами не погоджується в повному обсязі, вважає скаргу безпідставною і заперечує проти її задоволення. Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції застосував ст. ст. 133, 137, 141 ЦПК України, дав оцінку наданим ОСОБА_1 доказам реальності та неминучості наданих адвокатом Майстренко Л. О. послуг ОСОБА_1 із правничої допомоги під час розгляду справи, оцінив обсяг наданих адвокатом послуг, урахував умови договору про надання правничої договором стосовно визначення адвокатського гонорару у фіксованій сумі. Суд також виходив із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру. Суд виходив також із конкретних обставин справи. ОСОБА_2 не подавав письмово заперечень щодо неспівмірності таких витрат. Тому суд перевірив доводи ОСОБА_2 стосовно неспівмірності розміру витрат на правничу допомогу в судовому засіданні й дійшов висновку, що ОСОБА_2 в засіданні не навів обґрунтованих аргументів та не надав доказів на підтвердження невідповідності витрат ОСОБА_1 фактично наданим послугам із правничої допомоги. Суд також дав критичну оцінку доводам ОСОБА_2 про зменшення розміру витрат через те, що ОСОБА_1 особисто має статус адвоката. Суд обгрунтовано відхилив такі доводи, зазначивши в додатковому судовому рішення про те, що право на правову допомогу є абсолютним і ним має право скористатися будь-яка особа незалежно від професії та спеціальності, тому суд не враховує професійний статус ОСОБА_1 при визначенні розміру витрат на правову допомогу, які присуджує на її користь.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтримав подану апеляційну скаргу, просить задовольнити її з викладених у ній доводів.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Майстренко Л. О. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, додаткове рішення суду просила залишити без змін як законне та обгрунтоване, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на апеляційцну скаргу.

Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Золочівської сільської ради Бориспільського району Київської області належним чином повідомлена про час та дату розгляду справи, у судове засідання суду апеляційної інстанції явку свого представника не забезпечила. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від третьої особи не надходило.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності тертьої особи з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки неявка в судове засідання представника Служби не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача, відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах його апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частинами першою та другою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Так, рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2025 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Золочівської сільської ради Бориспільського району Київської області, про визначення місця проживання дитини задоволено.

Із змісту рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2025 року вбачається, що питання щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 судом не вирішувалося.

17.01.2025 представником ОСОБА_1 - адвокатом Майстренко Л. О. подано до суду заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу, понесених позивачнм за зустрічним позовом у розмірі 33 500,00 гривень.

Додатковим рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2025 року доповнено рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2025 року таким змістом: «Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 33 500,00 грн.».

Так, частиною першоюстатті 270 ЦПК Українипередбачено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третястатті 270 ЦПК України).

Заява про ухвалення додаткового рішення є заявою з процесуальних питань.

За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року в справі № 904/8884/21).

Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Частиною першоюстатті 15 ЦПК Українивстановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Відповідно достатті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141, 142 ЦПК України.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, оскільки цивільно-процесуальне законодавство встановлює критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Таким чином, при вирішенні питання визначення суми відшкодування витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності їхнього розміру, виходячи з фінансового стану обох сторін, поведінки сторін під час судового процесу тощо.

Процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу шляхом подання відповідного клопотання.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, з огляду на принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Таким чином, суд при вирішенні питання зменшення витрат на професійну правничу допомогу перевіряє чи подавалось від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат.

Схожий за змістом правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, постановах Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 487/4983/20, від 25 травня 2023 року у справі № 824/41/22, від 19 серпня 2024 року у справі № 713/1116/22.

У справі, що переглядається, установлено, що інтереси ОСОБА_1 ( як відповідача та позивача за зустрічним позовом) представляла адвокат Майстрекно Л. О. на підставі договору №21-03/1-24 про надання правової допомоги від 21.03.2024, за умовами якого адвокат взяла на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених Договором, а ОСОБА_1 зобов`язалась сплатити винагороду (гонорар) та витрати, необхідні для виконання адвокатом послуг у порядку та строки, обмовлені сторонами у Договорі.

ОСОБА_1 при зверненні до суду із зустрічними позовними вимогами було зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом цієї справи складає 72 000,00 грн.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування ОСОБА_1 надано такі докази:

- договір №21-03/1-24 про надання правової допомоги від 21.03.2024;

- додаткова угода №1 до Договору №21-03/1-24 про надання правової допомоги від 21.03.2024;

- акт прийманняпередачі наданих послуг за договір №21-03/1-24 про надання правової допомоги від 21.03.2024;

- акт прийманняпередачі наданих послуг за договір №21-03/1-24 про надання правової допомоги від 14.01.2025;

- рахунок фактуру №21-03/1-24/2 від 02.07.2024 на 6 000,00 грн;

- рахунок фактуру №21-03/1-24 від 21.03.2024 на 19 500,00 грн;

- рахунок фактуру №21-03/1-24/3 від 04.11.2024 на 4 000,00 грн;

- рахунок фактуру №21-03/1-24/4 від 13.01.2025 на 4 000,00 грн;

- квитанцію до платіжної інструкції на переказ готівки від 24.03.2024 на 19 500,00 грн;

- квитанцію до платіжної інструкції на переказ готівки від 04.07.2024 на 6 000,00 грн;

- платіжну інструкцію від 13.01.2025 на 4 000,00 грн;

- документ № 196140607 від 04.11.2024, виданий АТ «Укрсіббанком» про переказ 4 000,00 грн.

Вид, обсяг послуг, розмір гонорару адвоката, оплату вартості участі адвоката в судових засіданнях сторони узгодили шляхом підписання вищезазначеного договору (п.1.1, 1.2,2.3.1,5.1-5.3) та додаткової угоди до цього договору.

На виконання умов договору та додаткової угоди №1 ОСОБА_1 оплачувала послуги виконавця згідно з виставленими їй рахунками і загалом сплатила на рахунок АО «Універсальний правовий центр» 33 500,00 грн, як оплату вартості послуг із наданням правничої допомоги в цій справі.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 у судовому засіданні 27.01.2025 заперечував проти заявленого ОСОБА_1 розміру витрат на правничу допомогу, та вважав такі витрати обгрунтованими на суму 6 000,00 грн., з посиланням на неспівмірність заявленого розміру витрат із характером спору, складністю справи та виконаними адвокатом роботами.

Такі заперечення необгрунтовано не було взято судом до уваги судом як клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Суд першої інстанції не врахував, що дана справа не є складною, підготовка позовної заяви не потребувала вивчення великої кількості документів та вивчення судової практики. До позовної заяви було додано докази, в отриманні яких у позивача не було перешкоди та їх отримання не потребувало значиних зусиль. Крім того, колегія суддів зауважує, що відповідач частково визнав позовні вимоги.

Колегія суддів, оцінивши заявлений розмір витрат на правову допомогу на предмет співмірності зі складністю цієї справи та реальності таких витрат, а також дослідивши надані докази на підтвердження понесення цих витрат, дійшла висновку, що сума витрат, яку ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 за розгляд справи в суді першої інстанції на правничу допомогу є завищеною. Оскільки рівень складності справи не вимагав значного обсягу правничої допомоги, в тому числі такого обсягу часу, який зазначений адвокатом в актах виконаних робіт, розмір витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції підлягає зменшенню.

Відповідно до ч. 3ст. 141 ЦПК Українипри вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК Українипередбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, необхідність, розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи складність справи, обсяг наданої адвокатом правничої допомоги, а також вимоги співмірності та розумності, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 10 000,00 грн. Відповідно, додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2025 року підлягає зміні в частині визначення розміру витрат на правничу допомогу, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції про наявність правових підстав покладення на відповідача обов`язку по відшкодуванню позивачу понесених нею витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн, а фактично зводяться до власного тлумачення позивачем положень закону, якими врегульовано порядок відшкодування витрат на правничу допомогу.

Отже, враховуючи, що з урахуванням категорії справи, рівня складності юридичної кваліфікації правовідносин, обсягу наданих позивачу послуг з правничої допомоги, змісту поданих процесуальних документів, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, їхньої дійсності та необхідності, фінансового стану учасників справи, колегія суддів дійшла висновку, що є справедливим стягнення з відповідача на користь позивача 10 000,00 грн судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2025 року змінити, зменшивши розмір витрат на правничу допомогу стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 33 500 (тридцяти трьох тисяч п`ятиста) гривень 00 копійок до 10 000 (десяти тисяч) гривень 00 копійок.

В іншій частині додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 28 травня 2025 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна