ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5119/25 Справа № 201/498/25 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ,

Відповідач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі справу, що виникла з цивільних правовідносин в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2025року, головуючий у суді першої інстанції Антонюк О.А.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2025року ОСОБА_1 подала позов в суд проти Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Банк з вимогами про стягнення з відповідача на її користь безпідставно утриманих коштів у сумі 1285 Євро, 111 Євро - 3% річних від простроченої суми відповідно до статті 625 ЦК України та 20 000 гривень відшкодування моральної шкоди, що станом на 13 січня 2025року за офіційним курсом НБУ (1 євро = 43.5738 грн) еквівалентно 80 829,02грн.

Існування таких вимог ОСОБА_1 пов`язувала із тим, що вона є клієнтом АТ КБ «Приватбанк» з 14 серпня 2014року та їй було відкрито рахунок № НОМЕР_1 у валюті Євро. 27 лютого 2022року позивачка, знаходячись на території України, через банківський застосунок АО «ТБАНК» здійснила зовнішній банківський переказ належних їй грошових коштів у розмірі 1285 Євро за системою міжнародних міжбанківських платежів SWIFT на власний рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у АТ КБ «Приватбанк». Зазначені грошові кошти отримані позивачем від продажу квартири, що знаходилася у АДРЕСА_1 , та належала позивачу, як спадкоємцю на підставі Свідоцтва про право на спадщину, за Договором купівлі-продажу від 18 травня 2020року.

Однак, в порушення ст. 1066 ЦК України та нормативних документів НБУ зазначені грошові кошти на рахунок № НОМЕР_1 зараховані не були до теперішнього часу. На звернення позивача до відповідача з приводу відсутності зарахування грошових коштів, була отримана письмова відповідь від 07 жовтня 2024року № 20.1.0.0.0/7-240909/66807 про те, що грошові кошти у вигляді SWIFT-переказу блокуються і залишаються на спеціальному рахунку на підставі обмежень, встановлених положеннями Постанови НБУ № 18 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану» від 24 лютого 2022року.

Вказує, що вона є громадянином України, не має місця реєстрації чи перебування у рф, під час переказу коштів знаходилася на території України, а грошові кошти є її власністю, а тому обмеження, встановлені положеннями Постанови НБУ № 18 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану» від 24 лютого 2022року не мали б застосовуватись до її переказу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2025року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що Банк не є отримувачем коштів і позивачем обрано не належний спосіб захисту.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

17 березня 2025року ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_2 , подала безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою системи Електронний суд апеляційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2025року.

В апеляційній скарзі висловила вимогу про скасування рішення з ухваленням нового про задоволення її позову в повному обсязі.

Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягає у тому, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку щодо розповсюдження обмежень, встановлених положеннями Постанови НБУ №18 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану» від 24 лютого 2022року на зовнішньо банківський переказ, зроблений Позивачем (громадянкою України) з власного рахунку, відкритого в російському комерційному банку АО «ТБАНК» на власний рахунок, відкритий у АТ КБ «Приватбанк».

Заявниця вказувала, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, про те, що грошові кошти були заблоковані і залишились на спеціальних рахунках НБУ до відповідних змін чи скасування Постанови НБУ № 18, у зв`язку із чим саме відповідач не є отримувачем вказаних коштів, відповідно і тому підстави для стягнення даних коштів з АТ КБ «Приватбанк» відсутні.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відповідач своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 31 березня 2025року відкрито апеляційне провадження у справі.

16 квітня 2025року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа.

Сторони у справі у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами

ОСОБА_1 є клієнтом АТ КБ «Приватбанк» з 14 серпня 2014року, якій було відкрито рахунок № НОМЕР_1 у валюті Євро, що підтверджується Довідкою АТ КБ «Приватбанк» № 588ADT6TTHQNTKFP6 від 16 грудня 2024року.

27 лютого 2022року ОСОБА_1 , знаходячись на території України, через банківський застосунок АО «ТБАНК» здійснила зовнішній банківський переказ належних їй грошових коштів у розмірі 1285 Євро за системою міжнародних міжбанківських платежів SWIFT, що підтверджується Довідкою про рух коштів за рахунком № НОМЕР_2 , належним ОСОБА_1 АО «ТБАНК», вих. №9415341b від 13 грудня 2024року та квитанцією АО «ТБАНК» від 27 лютого 2022року, на власний рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у АТ КБ «Приватбанк».

Зазначені грошові кошти отримані позивачем від продажу квартири, що знаходилася у АДРЕСА_1 , та належала позивачу, як спадкоємцю на підставі Свідоцтва про право на спадщину, за Договором купівлі-продажу від 18 травня 2020року.

Грошові кошти на рахунок № НОМЕР_1 , належний позивачу зараховані не були, що підтверджуються Випискою руху коштів по рахунку № НОМЕР_1 за період з 22 лютого 2022року по 17 грудня 2024року, виданою АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_3 .

На звернення позивача до відповідача з приводу відсутності зарахування грошових коштів, була отримана письмова відповідь відповідача від 07 жовтня 2024року №20.1.0.0.0/7-240909/66807 про те, що грошові кошти у вигляді SWIFT-переказу блокуються і залишаються на спеціальному рахунку на підставі обмежень, встановлених положеннями Постанови НБУ № 18 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану» від 24 лютого 2022року.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що кошти з переказу були заблоковані і залишились на спеціальних рахунках НБУ до відповідних змін чи скасувань Постанови НБУ № 18 від 24 лютого 2022року та до кінця воєнного положення в Україні, тобто, кошти, які не були переказані, були заблоковані і залишились на спеціальних рахунках НБУ, а не на рахунках АТ КБ «ПриватБанк».

Як правову підставу для відмови у задоволенні позову суд першої інстанції виснував, що позивач просить суд стягнути кошти з відповідача, який цих коштів не отримував, та діяв з суворим дотриманням Постанови НБУ № 18 від 24 лютого 2022року, а тому суд вважав, що позивач обрав неналежний спосіб захисту.

Дослідивши наявні в цивільній справі документальні докази апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, так як висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні не відповідають обставинам справи.

Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Визначальним для правильного вирішення даної справи є з`ясування питання про те, чи розповсюджувались обмеження, встановлені положеннями Постанови НБУ №18 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану» від 24 лютого 2022року на зовнішньо банківський переказ, зроблений позивачкою 27 лютого 2022року.

Згідно з пунктом 17 Постанови №18 від 24 лютого 2022року уповноваженим установам забороняється здійснювати будь-які валютні операції: 1) з використанням російських рублів та білоруських рублів; 2) учасником яких є юридична або фізична особа, яка має місцезнаходження (зареєстрована/постійно проживає) в російській федерації або в Республіці Білорусь; 3) для виконання зобов`язань перед юридичними або фізичними особами, які мають місцезнаходження (зареєстрована/постійно проживає) в російській федерації або в Республіці Білорусь.

Виходячи з правої конструкції та аналізу вказаної норми можна зробити висновок, що уповноваженим установам забороняється здійснювати будь-які валютні операції за умови наявності у такої операції хоча б однієї з ознак передбаченої даним пунктом.

Як встановлено судом, сторони визнавали факт здійснення 27 лютого 2022року ОСОБА_1 зовнішнього банківського переказу належних їй грошових коштів у розмірі 1285 Євро за системою міжнародних міжбанківських платежів SWIFT на свій же рахунок відкритий у відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що представник позивача звернувся з запитом до Національного банку України. У листі «Про розгляд адвокатського запиту» № 40-0019/19038 від 12 березня 2025року зазначено, що Національний банк не відкриває спеціальні рахунки на яких обліковуються заблоковані кошти клієнтів банків за визначеними у Запиті операціями. Зазначене у запиті питання лежить виключно в площині договірних відносин між обслуговуючим банком та його клієнтом.

Отже, НБУ спростував факт відкриття та наявності спеціальних рахунків для обліку заблокованих грошових коштів, які надходять до Банків за міжбанківськими переказами та наголосив, що віднесення валютних операцій клієнтів Банку до таких, на які розповсюджуються обмеження, встановлені п.15-17 Постанови НБУ № 18 покладається виключно на банки, які виконують функції агентів валютного контролю.

Тож, саме обслуговуючий банк, тобто АТ КБ «Приватбанк», а не Національний Банк України є належним відповідачем у зазначеній категорії судових справ.

З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що кошти з переказу були заблоковані і залишились на спеціальних рахунках НБУ, а не на рахунках АТ КБ «ПриватБанк».

Згідно статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки позивач звернувся до суду з позовом про захист прав споживачів, з вимогою про стягнення з банку переказу у розмірі 1285,00 Євро, який Банком було заблоковано на підставі п. 17 Постанови №18 від 24 лютого 2022року, саме на Банк покладено обов`язок надати належні та допустимі докази на підтвердження наявності однієї з підстав, визначених пунктом 17 Постанови №18 від 24 лютого 2022року для відмови у здійсненні валютної операції.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Водночас, відповідачем не надано належних та допустимих доказів про те, що переказ у даній справі здійснено з використанням російських рублів та білоруських рублів або учасником операції є юридична або фізична особа, яка має місцезнаходження (зареєстрована/постійно проживає) в російській федерації або в Республіці Білорусь або операція здійснена для виконання зобов`язань перед юридичними або фізичними особами, які мають місцезнаходження (зареєстрована/постійно проживає) в російській федерації або в Республіці Білорусь.

Тож, слід дійти висновку, що спірний переказ у сумі 1285 Євро не підпадав під обмеження встановлені п. 17 Постанови №18 від 24 лютого 2022року, а відтак має бути повернутий позивачу.

Зважаючи на викладене, помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що кошти з переказу були правомірно заблоковані банком згідно Постанови НБУ № 18 від 24 лютого 2022року.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача 111 Євро - 3% річних від простроченої суми відповідно до статті 625 ЦК України, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплаті кредиторові.

Заразом, ніщо не вказує на те, що Банк на час вирішення цього спору мав перед позивачкою будь-яке грошове зобов`язання, яке міг би прострочити. У даному випадку Банк не був учасником валютної операції, а був лише уповноваженою особою на її здійснення, а тому відсутні правові підстави для стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої-третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

Позивачкою не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння їй моральної шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між діями відповідача та настанням шкоди.

Виходячи з недоведеності позивачем усіх складових делікту, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині моральної шкоди.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції не повністю виконав вимоги закону про обґрунтованість та законність рішення суду.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Встановивши наведені фактичні обставини у цій справі, від яких залежить правильне вирішення спору, застосовуючи положення вищенаведених норм права апеляційний суд вважає, що на зовнішньо банківський переказ, зроблений позивачкою 27 лютого 2022року не розповсюджувались обмеження, встановлені положеннями Постанови НБУ №18 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану» від 24 лютого 2022року, а тому наявні правові підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивачки безпідставно утриманих коштів у сумі 1285 Євро.

Водночас, недоведеними є позовні вимоги в частині стягнення 3% річних та моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не повно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав неповну оцінку, внаслідок чого прийшов до помилкового висновку про повну відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, суд першої інстанції не виконав вимоги закону про законність рішення суду та саме невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України задовольнити частково апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції частково скасувати із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

За положеннями частин першої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Приймаючи до уваги висновок суду про часткове задоволення позовних вимог та те, що позивачка була звільнена від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 1 211,20 + 1 816,80 = 3 028,00грн.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2025року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки безпідставно утриманих коштів у сумі 1285 Євро скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в частині стягнення безпідставно утриманих коштів задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно утримані кошти у сумі 1285,00 Євро, що станом на 13 січня 2025року за офіційним курсом НБУ (1 євро = 43.5738грн) еквівалентно 55992,33грн.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 028,00грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 29 травня 2025року.

Судді: