Справа № 439/1225/14-ц Головуючий у 1 інстанції Кваша В.О.
Провадження № 22-ц/811/503/25 Доповідач в 2-й інстанції Мікуш Ю. Р.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючої судді Мікуш Ю.Р.,

Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.,

Секретар Іванова О.О.

З участю представника Львівської обласної прокуратури Германович Ю.А., представника позивача ОСОБА_1 та третьої особи ФГ «Лагодів»-адвоката Миколайчука О.І., представника Бродівської міської ради Львівської області Данильчука А.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу №439/1225/14-ц за апеляційною скаргою Золочівської окружної прокуратури на рішення Бродівського районного суду Львівської області від 25 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Язлівчицької сільської ради Бродівського району Львівської області, треті особи: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області, фермерське господарство «Лагодів» та Бродівська районна державна адміністрація,- про визнання права власності на самочинне будівництво

в с т а н о в и в :

25.07.2014 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Язлівчицької сільської ради Бродівського району Львівської області, треті особи: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області, фермерське господарство «Лагодів» та Бродівська районна державна адміністрація про визнання права власності на самочинне будівництво, а саме, на будівлю сауни загальною площею 35.90 м.кв, та будівлю сторожівки загальною площею 22.20 м.кв, що знаходяться за межами населеного пункту Язлівчицької сільської ради Бродівського району Львівської області.

Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 25 вересня 2014 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на будівлю сауни загальною площею 35.90 м.кв, та будівлю сторожівки загальною площею 22.20 м.кв, що знаходяться за межами населеного пункту Язлівчицької сільської ради, Бродівського району, Львівської області.

Рішення суду оскаржив керівник Золочівської окружної прокуратури Томашевський А.Г. подавши апеляційну скаргу 13 лютого 2025 року. Просив поновити строк на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що представництво прокурором інтересів держави виникло з моменту, коли він дізнався про порушене право органу місцевого самоврядування, а Золочівська окружна прокуратура не брала участі у справі. Про наявність підстав для оскарження рішення Бродівського районного суду Львівської області від 25.09.2014 року прокуратурі стало відомо після ознайомлення з матеріалами справи 13 січня 2025 року. До апеляційної скарги прокурор долучив копію заяви про ознайомлення з матеріалами справи 13 січня 2025 року (а.с.79 т.1).

27.03.2025 року представник позивача ОСОБА_1 -адвокат Миколайчук О.І. надав суду відзив на апеляційну скаргу. У відзиві зазначає, що судом апеляційної інстанції безпідставно поновлено строк Золочівській окружній прокуратурі на рішення Бродівського районного суду Львівської області від 25 вересня 2014 року, оскільки з рішенням суду прокурор Лелеченко Р. був ознайомлений ще 15 серпня 2024 року та отримав фотокопії матеріалів про що на заяві є його власноручний підпис. Вважає, що оскільки прокуратура пропустила строк на оскарження рішення суду, тому апеляційне провадження слід закрити.

Заслухавши пояснення представника Львівської обласної прокуратури Германович Ю.А. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 та третьої особи ФГ «Лагодів» адвоката Миколайчука О.І., заперечення з приводу апеляційної скарги представника Бродівської міської ради Львівської області Данильчука А.Р., перевіривши матеріали цивільної справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою Золочівської окружної прокуратури на рішення Бродівського районного суду Львівської області від 25 вересня 2024 року підлягає закриттю з таких підстав.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. До апеляційної скарги долучаються докази, що підтверджують дату отримання копії оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції (за наявності) (п.4 ч.4 ст.356 ЦПК України).

Після відкриття апеляційного провадження на підставі наданих прокурором доказів щодо дати отримання копії оскаржуваного рішення, до апеляційного суду надійшли матеріали цивільної справи № 439/1225/14-ц у паперовому вигляді, з яких судом встановлено, що Золочівською окуржною прокуратурою надані апеляційному суду неправдиві відомості щодо дати ознайомлення з матеріалами справи.

Зокрема на а.с.44 т.1 міститься лист Золочівської окружної прокуратури від 13 серпня 2024 року №14.54/05-40-3411 про ознайомлення з матеріалами справи № 439-1225/14-ц за позовом ОСОБА_1 про визнання права власності на самочинне будівництво.

15 серпня 2024 року прокурор Руслан Лелеченко ознайомився з матеріалами справи (а.с.45 т.1).

Наведене свідчить, що апелянту Золочівській окружній прокуратурі про рішення Золочівського районного суду Львівської області від 25 вересня 2014 року було відомо 15 серпня 2024 року. Разом з тим у заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження прокуратурою надано суду інформацію, яка не відповідає фактичним обставинам, а саме, що про рішення Золочівського районного суду Львівської області від 25 вересня 2014 року стало відомо лише 13 січня 2025 року.

Згідно ч.5 ст.57 ЦПК України прокурор або Уповноважений Верховної Ради України з прав людини з метою вирішення питання щодо наявності підстав для ініціювання перегляду судових рішень у справі, розглянутій без їхньої участі, вступу у справу за позовом (заявою) іншої особи, мають право ознайомлюватися з матеріалами справи в суді та отримувати з них копії.

Частиною 2 ст.125 ЦПК України встановлено, що документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 18 жовтня 2021 року у справі № 299/3611/19 (провадження № 61-9218св21).

Добросовісність учасників судового процесу, зокрема, полягає у тому щоб при обізнаності з судовими процедурами, правами та обов`язками, правилами поведінки виконувати усі правила та приймати заходи до обізнаності про хід судового процесу при дотриманні судовими органами обов`язку проінформувати про такі процедури та процедурні рішення.

Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статті 129 Конституції України встановлено, що однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Законом України «Про прокуратуру»(далі Закон) закріплено засади, на яких ґрунтується діяльність прокуратури. Серед них: верховенство права та визнання людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканості і безпеки, що є найвищою соціальною цінністю; законність, справедливість, неупередженість та об`єктивність; недопустимість незаконного втручання прокуратури в діяльність органів законодавчої, виконавчої і судової влади; поваги до незалежності суддів, що передбачає заборону публічного висловлювання сумнівів щодо правосудності судових рішень поза межами процедури їх оскарження у порядку, передбаченому процесуальним законом.

У ст.24 Закону визначені особливості здійснення окремих форм представництва прокурором інтересів громадянина або держави в суді.

Згідно з ч.7 цієї норми Закону повноваження прокурорів, передбачені цією статтею, здійснюються виключно на підставах та в межах, передбачених процесуальним законодавством.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, враховуючи надані законом функції і повноваження прокуратурі, у справі встановлено, що прокурор з метою поновлення строку на оскарження рішення, використав неправдиву інформацію, зокрема, про те, що про оскаржуване рішення йому стало відомо лише 13 січня 2025 року, однак як стверджується матеріалами справи про таке прокурору було відомо ще 15 серпня 2024 року.

Відповідно до ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:

1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийнятя рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді, можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (§ 27 рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року, заява № 8371/02).

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» викладено висновок Європейського суду з прав людини про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом із тим, питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. Проте, навіть, тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан потрібного їм судового провадження. У кожній справі суди мають перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків для оскарження втручання у принцип юридичної визначеності.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Отже, встановлення строків звернення до суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто, встановлені строки звернення до суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі №160/6211/21 (провадження № К/990/25232/22).

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи є підстави для поновлення строків на оскарження.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення може бути визнано порушенням права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. Особа, яка подає апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання процесуального обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту апеляційної скарги, у тому числі щодо доведення поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення що набрало законної сили, зокрема, у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування як оскаржуваного судового рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження. Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц (провадження № 61-14230сво18).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Наведена норма процесуального права не встановлює безумовного обов`язку суду поновити строк на апеляційне оскарження та прийняти до розгляду апеляційну скаргу у будь-якому разі подання її особою, яка не була залучена до участі у справі. Заявник має враховувати, що звернення з апеляційною скаргою поза встановленим процесуальним законом строком оскарження судового рішення покладає на нього обов`язок доведення та обґрунтування відповідних обставин, що зумовили пропуск цього строку і у разі, коли відповідну апеляційну скаргу подано особою, не залученою до участі у справі. Разом з цим, розгляд справи судом без участі особи, яка звертається зі скаргою, з посиланням на те, що рішення у цій справі стосується її прав та інтересів, не є безумовною підставою визнання причин пропуску строку поважними та поновлення цього строку.

Системний аналіз вказаних процесуальних норм свідчить про те, що подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки, захищає саме її від передбаченої частиною другою статті 358 ЦПК України безумовної відмови у відкритті апеляційного провадження (якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення), тобто незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, проте не звільняє вказану особу від обов`язку довести поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Наведені мотиви узгоджуються із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 20 вересня 2023 року у справі № 1512/12762/12.

Разом з тим, у зазначеній справі встановлено, що Золочівська окружна прокуратура, подаючи апеляційну скаргу з пропуском строку на апеляційне оскарження, надала суду неправдиву інформацію щодо дати ознайомлення з оскаржуваним рішенням, що стало причиною безпідставного поновлення строку на апеляційне оскарження без наявності поважних причин його пропуску, тобто допустила недобросовісну процесуальну поведінку, тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційне провадження необхідно закрити.

У постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року, справа № 761/14537/15-ц прописано: «Щодо висновків апеляційного суду, що законодавець не передбачав такої підстави для закриття апеляційного провадження як помилковість відкриття апеляційного провадження, то Верховний Суд врахував, що підстави для закриття апеляційного провадження передбачені статтею 362 ЦПК України. Незважаючи на те, що стаття 362 ЦПК України не містить такої підстави для закриття апеляційного провадження як помилковість його відкриття, за обставинами цієї справи висновок про закриття апеляційного провадження є можливим.

У разі встановлення судом, що апеляційне провадження помилково відкрито, зокрема, оскільки заявник не довів поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, а отримання ним вперше копії оскаржуваного судового рішення у день, зазначений ним, не підтвердилося, існує процесуальна доцільність саме для закриття апеляційного провадження, оскільки відкриття апеляційного провадження та розгляд справи апеляційним судом зі спливом значного періоду часу є несумісним з приписами процесуального закону ( зокрема, правилами статті 358 ЦПК України) і принципом правової визначеності.

Подібні за змістом висновки щодо закриття провадження як помилково відкритого викладені, зокрема в ухвалі Верховного Суду від 29 грудня 2020 року у справі № 826/10834/14 ( спочатку ВС 30.09.2020 відкрив провадження за касаційною скаргою на ухвалу оскарження якої не передбачено. Після відкриття провадження Верховний Суд закрив таке 29.12.2020).

В ухвалі Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 320/2127/18 спочатку Верховний Суд відкрив провадження у справі, а після встановлення, що справа малозначна, закрив таке.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 26 лютого 2021 року у справі № 29/5005/6381/2011, у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 333/7816/14-4.

Керуючись ст.ст.127,354,355,358,362,389-391 ЦПК України,- суд апеляційної інстанції

у х в а л и в:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою Золочівської окружної прокуратури на рішення Бродівського районного суду Львівської області від 25 вересня 2014 року закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст ухвали складений 26 травня 2025 року.

Головуюча суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк