Номер провадження: 22-ц/813/3498/25
Справа № 497/1319/24
Головуючий у першій інстанції Кодінцева С. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - Служба у справах дітей Болградської міської ради Одеської області) про позбавлення батьківських прав, на рішення Болградського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Кодінцевої С.В. 19 листопада 2024 року у м. Болград Одеської області, -

встановила:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив позбавити батьківських прав відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно їх неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_1 перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2 з 2011 року по 2017 рік.

За час сумісного проживання у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач стверджував, що відповідач ОСОБА_2 з червня 2018 року фактично проживає та працює за кордоном в Італії. В місто Болград приїжджає дуже рідко: один раз в рік або один раз в 2 роки на тиждень або два. Останній раз відповідач приїжджала в місто Болград у квітні 2024 року, але знов поїхала до Італії, дитину з собою забирати в Італію відмовилась, мотивуючи свою відмову тим, що в неї там є інша родина.

ОСОБА_1 вважав, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є доцільним, оскільки відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не приймає участі у вихованні неповнолітнього сина на протязі більше 7 років (з 2017 року), не спілкується з ним, а своєю поведінкою негативно впливає на сина. Вихованням та утриманням дитини займається лише він, позивач.

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 19 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що матеріали справи містять достатні докази на підтвердження того, що відповідач визначила свою позицію та не бажає надалі виконувати батьківські обов`язки відносно свого сина, що підтверджується нотаріально завіреною, власноруч наданою ОСОБА_2 згоди про позбавлення її батьківських прав.

Сторони про розгляд справи на 29 квітня 2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно п.п. 1-3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних відносинах з 2011 року по 2017 рік.

За час сумісного проживання у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Белградського районного управління юстиції Одеської області від 12 серпня 2011 року, актовий запис № 157 (а.с.22).

Позивач за місцем проживання характеризується позитивно, спиртні напої не вживає. З сусідами та в родині сварки не створює (а.с.24).

На даний час непрацевлаштований, працює за наймом у приватних осіб, банківських рахунків зареєстрованих в банках України немає.

Згідно договору купівлі-продажу від 17 жовтня 2019 року, ОСОБА_1 придбав та є власником однокімнатної квартири загальною площею 30.3 кв.м, яка складається з однієї житлової кімнати та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.27-29).

Довідкою Болградської міської ради Одеської області від 16 квітня 2024 року підтверджено фактичне місце проживання дитини ОСОБА_3 разом із батьком ОСОБА_1 (а.с.30).

Згідно характеристики, станом на дату звернення до суду, ОСОБА_3 навчався у 7-Б класі Опорного закладу «Болградський ліцей» Болградської міської ради Одеської області. Має навчальні досягнення середнього рівня. Бере участь в громадському житті школи, веселий добрий, товариський (а.с.26).

Відповідно до витягу з протоколу № 5 від 12 червня 2024 року, було проведено засідання комісії з питань захисту прав дитини в Болградській територіальній громаді, під час якого розглядалося питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.72).

На цьому засіданні було встановлено, що до Служби надійшла заява ОСОБА_1 про надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , яка проживає в Італії у м. Новара відносно її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з невиконанням останньою батьківських обов`язків. Зі слів батька, матір ніякої участі у вихованні та житті сина не приймає, ОСОБА_2 поїхала до Італії, дзвонить раз на місяць, в неї інша родина. Однак, за словами дитини, ОСОБА_3 у 2022 році проживав у матері в Італії 3,5 місяці, ходив там до місцевої школи та навчався там з дітьми з України. Сумував за батьком, вчителями, однокласниками. Бабуся приділяє належну увагу вихованню дитини, постійно відвідує батьківські збори.

На думку комісії, зазначене свідчить про те, що мати більше цікавиться влаштуванням свого особистого життя, ніж взаємовідносинами з сином. Комісія проводила обстеження умов проживання дитини, був складений акт від 05 червня 2024 року №53, відповідно до якого у квартирі за місцем проживання дитини створені умови для виховання та її розвитку.

Також у витягу з протоколу вказано, що ОСОБА_2 була повідомлена про позбавлення її батьківських прав, на засіданні комісії не може бути присутньою, оскільки проживає в Італії, та надала свою згоду на позбавлення її батьківських прав.

Комісія прийняла рішення звернутися до органу опіки та піклування з рекомендацією щодо вирішення питання про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 (а.с.72-73).

Згідно Висновку органу опіки та піклування Болградської міської ради Одеської області з метою захисту прав та інтересів дитини, Служба у справах дітей вважала за доцільне позбавити батьківських прав матір дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку із невиконанням батьківських обов`язків, про що було прийнято рішення виконавчим комітетом Болградської міської ради Одеської області від 18 червня 2024 року №174 (а.с.111-113).

Позивачем ОСОБА_1 23 вересня 2024 року надано суду першої інстанції заяву ОСОБА_2 про позбавлення її батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчену приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун М.І. ,зареєстровану в реєстрі за № 5946 від 17 вересня 2024 року (а.с.90), та посвідку на проживання в Італії на ім`я ОСОБА_2 з перекладом на українську мову.

Судом першої інстанції було заслухано думку дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (13 років) у присутності представника Органу опіки та піклування, однак у відсутність батька, оскільки навіть на перший погляд вбачалося, що дитина боїться батька, замкнений, про відносини з матір`ю більше мовчить, майже нічого не розказує, при цьому хвилюється.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у питанні позбавлення своїх батьків чи одного із них батьківських прав.

Аналогічні положення закріплені у ст. 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Згідно ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року «Савіни проти України» (заява № 39948/06). У параграфі 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

ОСОБА_3 пояснив, що мати поїхала до Італії вже давно, приїжджає рідко, один-два рази на рік, проживає в своїй квартирі, вони інколи бачились, але більше часу мати займалася своїми справами.

Проживає з батьком в однокімнатній квартирі, в яку переїхали влітку цього року, коли він був на канікулах. Раніше проживали з бабусею ОСОБА_4 , яка готувала їжу. Тато працює, робить людям ремонти. Мають собаку-дворняжку, яка живе в будці біля городу, та вони з батьком її інколи вигулюють. Влітку ходили з батьком в парк імені ОСОБА_5 , тепер більше буває вдома, вчить з батьком уроки, граються, балуються. Батько готує їм їжу: макарони, суп. Йому з батьком добре, і з ним він хоче проживати.

Мама ОСОБА_6 проживає в Італії, інколи розмовляли телефоном, зараз з нею не спілкується так як не має номеру, телефон свій зламав. Приїжджала в останнє у вересні цього року, вони спілкувалися. До матері в ОСОБА_7 не їздив (хоча батько та представник органу опіки та піклування сказали, що був у матері в Італії понад півроку, де ходив до школи).

Більш того, у матеріалах справи наявний паспорт громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 серії НОМЕР_2 від 15 листопада 2021 року, в якому наявні відмітки про виїзд з України 12 березня 2022 року та в`їзд в Україну 06 вересня 2022 року, тобто протягом 6 (шести) місяців дитина перебувала у матері в Італії.

Допитані в судовому засіданні судом першої інстанції свідки надали наступні пояснення:

Свідок ОСОБА_9 , яка є сусідкою позивача пояснила, що ОСОБА_6 покинула дитину і чоловіка та виїхала за кордон, коли дитині було 6-7 років. Хлопчик постійно знаходиться з батьком, який його виховує, утримує, доглядає, лікує, тобто піклується сином. Протягом певного часу позивач з сином проживали з його батьками за адресою: АДРЕСА_2 , квартиру не знає, які в усьому допомагали, бабуся ОСОБА_10 доглядала за онуком, водила до школи і забирала. Біля двох років проживають окремо. Які створені умови в квартирі, де проживає батьком з сином, їй свідку не відомо. ОСОБА_11 добрий, спокійний, хороший.

Свідок ОСОБА_12 , сусідка, пояснила, що знає сім`ю давно, так як їх будинки поруч. Відповідача ОСОБА_13 знає з дитинства, проживали в одному під`їзді. ОСОБА_14 виїхала за кордон на заробітки, так як було скрутне матеріальне становище. В останнє коли вона, свідок бачила ОСОБА_15 , та повідомила, що повертатися в Україну не буде. Батько ОСОБА_1 займається вихованням сина, хлопчик хороший, товаришує з її дітьми, нічого поганого сказати не може.

Свідок ОСОБА_16 , продавчиня магазину «Піраміда» пояснила, що знає добре цю сім`ю, оскільки є сусідкою матері позивача ОСОБА_17 з 1996 року. ОСОБА_6 поїхала з міста .Болград близько 7 (семи) років, син ОСОБА_3 залишився з батьком ОСОБА_1 , які проживають разом. Тривалий час проживали з батьками позивача, тепер проживають окремо в однокімнатній квартирі, яку він придбав, зробив ремонт, облаштував меблями. Спостерігала за хлопчиком, наразі він став спокійнішим, особисто з ним не спілкувалася. Батько ОСОБА_1 працює за наймом у приватних осіб, робить ремонти, про доходи нічого не відомо. ОСОБА_6 інколи приїжджає, чи допомагає сину, їй свідку не відомо. Також свідку відомо, що ОСОБА_6 має від першого шлюбу трьох дітей, які вже повнолітні, відносно них вона не позбавлялася батьківських прав.

Свідок ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був сусідом позивача, коли він проживав з сином у батьків. Нічого поганого сказати не може, гарний чоловік і батько, працює, чесний, порядний. Купив квартиру, в якій зробив ремонт, де проживає з сином.

Свідок ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 підвередила, що позивач є її рідним сином, а ОСОБА_3 її онуком. На вихованні її сина залишився онук, після того як ОСОБА_2 покинула Україну в 2016 році. Коли ОСОБА_2 виїжджала за межі України, син працював у м. Одеса, тому онук залишився з нею. А коли онук захворів, вона відразу ж зателефонувала сину, та наказала повернутися до дому. Згодом син забрав онука в Одесу, показав лікарям і його прооперували. Тривалий час проживали з нею - свідком, в її квартирі, а тепер мають свою, де син з онуком з червня 2024 року проживають окремо.

Мати онука ОСОБА_3 ОСОБА_2 , присилає подарунки сину на свята, переказує грошові кошти на її, свідка банківську картку, оскільки її син банківської картки не має. Частину цих коштів, вона свідок витрачає на онука, а частину залишає собі, оскільки невістка має перед нею борг, але боргових розписок не має, не складали та підтвердити не може. Свідок до онука в школу ходить лише на свята, батьківські збори не відвідує, навчанням та успіхами онука не цікавиться.

Приїжджаючи у місто Болград, ОСОБА_2 зустрічається зі своїм сином, але мало уваги та часу йому приділяє, більше займається своїми справами.

Судом першої інстанції, у присутності свідка, було досліджено довідку АТ КБ «ПриватБанк» про перерахунок грошових коштів в доларах США та Євро на банківську картку, відкриту на ім`я ОСОБА_4 за період з 19 квітня 2021 року по 05 липня 2024 року, та свідок підтвердила, що грошові кошти в іноземній валюті це перекази від ОСОБА_2 .

Свідок стверджувала, що оскільки мати не займається дитино, не приймає участі у її вихованні, її потрібно позбавити батьківських прав.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 8, 9 ст. 7 СК України).

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 57, 58, від 07 грудня 2006 року).

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з ч. 1-4 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Згідно ч. 1 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Як на підставу задоволення вимог, ОСОБА_3 посилався на те, що відповідач ухиляється від належного виконання батьківських обов`язків.

Так, підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (п. 1-6 ч. 1 ст. 164 СК України).

Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що тлумачення змісту п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19.

У постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц зазначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між колишнім подружжям, які створивши нові сім`ї не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі №686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі №562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі №306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі №461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень ст. 164 СК України є усталеною.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 листопада 2020 року у справі №552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі №213/2822/21.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача.

Під час судового розгляду судом першої інстанції встановлено, що відповідач виїхала за межі України на заробітки в зв`язку з важким матеріальним становищем, один-два рази на рік, а інколи і більше приїжджає в місто Болград Одеської області, що підтверджується довідкою Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (а.с. 60-61), де має можливість спілкуватися з сином, в період з 12 березня 2022 року по 06 вересня 2022 року (а.с.100) син ОСОБА_3 перебував у матері ОСОБА_19 в Італії, протягом періоду з 19 квітня 2021 року по 05 липня 2024 року відповідач ОСОБА_2 переказувала кошти в іноземній валюті на банківську картку бабусі дитини - матері позивача ОСОБА_4 в установі АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.67-68), що було підтверджено свідком в судовому засіданні під присягою.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду, що вищенаведена свідчить про те, що відповідач ОСОБА_2 не втрачає інтерес до своєї дитини, не втрачає з нею зв`язок.

Щодо висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

У ч. 5, 6 ст. 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду, та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі №932/2483/21 (провадження N 61-5203св23), від 10 листопада 2023 року у справі №401/1944/22 (провадження N 61-10115св23), від 07 лютого 2022 року у справі №759/3554/20 (провадження №61-1544св21), від 26 липня 2021 року у справі №638/15336/18 (провадження № 61-13690св20)

Висновком Органу опіки та піклування Болградської міської ради Одеської області від 18 червня 2024 року та рішенням виконавчого комітету Болградської міської ради Одеської області від 18 червня 2024 року №174 встановлено, що є доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.47-48).

В основу висновку покладено той факт, що мати дитини не забезпечує дитину необхідним харчуванням, відповідними умовами проживання, медичним доглядом та лікуванням, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, та інше, тобто має місце ухиляння матері від виконання батьківських обов`язків.

Однак. Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вищевказаний висновок органу опіки та піклування Болградської міської ради є недостатньо обґрунтованим, та не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками, які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав.

Доказів, які свідчили б про неможливості змінити поведінку матері на краще та наявності в її діях вини, позивач також не надав, що є його процесуальним обов`язком.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійний характер, як кожен, так і в сукупності, можна розцінити як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки матері, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні матір`ю обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки.

Матеріали справи не містять доказів, що відповідач була попереджена органом опіки та піклування щодо невиконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітньої дитини.

При цьому звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року).

У даному випадку, позивачем не надано доказів, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з батьком сімейних відносин не відповідає інтересам дитини. Так, ОСОБА_2 мешкає в Італії, що є об`єктивним доказам, того, що у неї існують перешкоди щодо безпосередньої участі у вихованні дитини.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», п. 49), яких у межах даної справи судами першої та апеляційної інстанцій не становлено.

Щодо поданої заяви ОСОБА_2 про згоду на позбавлення її батьківських прав, то судом першої інстанції вірно зазначено, що згідно ч. 3 ст. 155 СК України, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

ОСОБА_2 в своїй заяві від 17 вересня 2024 року вказала, що надає згоду на позбавлення її батьківських прав щодо її малолітнього сина ОСОБА_3 , не вказуючи при цьому, що не мати бажає підтримувати з дитиною зв`язок та бути у житті дитини.

Відтак, заяву матері дитини з таким формулюванням суд обґрунтовано не прийняв з підстав, передбачених ч. 4 ст. 206 ЦПК України, оскільки визнання відповідачем позову в цьому випадку порушує права та інтереси малолітньої дитини. Крім того, згідно правової позиції Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі №670/15704/22, суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши водночас обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, а в цій справі підстав для задоволення позову немає. При цьому, аргумент, що відповідачка не виховує дитину особисто та безпосередньо знаходячись на України, на увагу не заслуговує, оскільки відповідач фактично перебуває за межами України де живе і працює.

Таким чином, оскільки у матеріалах справи відсутні беззаперечні та достатні докази, які б свідчили про винну та свідому поведінку відповідача ОСОБА_2 щодо ухилення від участі у вихованні дитини, про умисне і свідоме нехтування обов`язками матері, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, а відтак, і про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .

Безпідставними при цьому є доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що матеріали справи містять достатні докази на підтвердження того, що відповідач визначила свою позицію та не бажає надалі виконувати батьківські обов`язки відносно свого сина.

Колегія суддів зазначає, що очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. У цій справі подібні ризики судами першої та апеляційної інстанцій не встановлені. Простої бездіяльності з боку матері недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав.

Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність матері призвела до розриву зв`язків між нею та її сином, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку його батька, то ця обставина не є достатньою для позбавлення матері батьківських прав щодо сина. Особливо в ситуації, коли суд, крім факту, що мати не підтримувала з сином відносини з 2017 року, не встановив будь-яких інших фактів, які могли б виправдати позбавлення матері батьківських прав. Судами не було встановлено, що мати не відповідала вимогам, необхідним для виховання дітей, або що вона коли-небудь заподіювала шкоду своїй дитині, або що вона становила загрозу для здоров`я та розвитку сина, або що спілкування із матір`ю могло порушити відповідні права дитини. Колегія суддів, з урахуванням змісту ч. 4 ст. 22 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», приймає до уваги, що в цій справі ні позивач не посилався на підставу наявності домашнього насильства, ні суди не встановили, таких фактів, проаналізувавши надані докази. Тобто, у цій справі ні життя, ні фізична недоторканність, ні здоров`я, ні психологічний стан дитини не були зачеплені, і відсутні інші виняткові обставини.

Таким чином, позбавлення матері всіх батьківських прав не відповідає критерію пропорційності; хоча період, протягом якого мати не підтримувала контакту з сином, тривав достатньо довго, особливо для дитини його віку, цей фактор сам по собі не може виключати можливість відновлення зв`язків між дитиною його матір`ю. Фактична повага до сімейного життя вимагає, щоб майбутні відносини між батьком і дитиною визначалися з урахуванням усіх важливих факторів, а не просто спливом часу; діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь, право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів.

Вказане кореспондується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24).

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам позовної заяви, які суд апеляційної інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

Одночасно, враховуючи факт неналежного виконання відповідачкою батьківського обов`язку щодо сина, колегія суддів вважає за необхідне попередити відповідача ОСОБА_2 про необхідність зміни ставлення до виховання свого сина ОСОБА_3 , оскільки її участь у розвитку і вихованні дитини недостатня, поклавши при цьому на Службу у справах дітей Болградської міської ради Одеської області контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків.

Відповідно, резолютивна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом додавання абзацу наступного змісту:

Попередити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про необхідність змінити ставлення до виховання свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , поклавши на Службу у справах дітей Болградської міської ради Одеської області контроль за виконанням батьківських обов`язків ОСОБА_2 .

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з`ясував обставини справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , однак, резолютивна частина рішення Болградського районного суду Одеської області від 19 листопада 2024 року підлягає зміні шляхом додавання абзацу, вказаного вище.

В іншій частині судове рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 19 листопада 2024 року - змінити, додати до резолютивної частини вказаного судового рішення абзац наступного змісту:

Попередити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про необхідність змінити ставлення до виховання свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , поклавши на Службу у справах дітей Болградської міської ради Одеської області контроль за виконанням батьківських обов`язків ОСОБА_2 .

В іншій частині судове рішення підлягає залишенню без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 23 травня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе