Провадження № 2/752/776/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 травня 2025 року Голосіївський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді - Машкевич К.В.

за участю секретаря - Ковальської К.О., Зінченка Д.В.

представника позивача- ОСОБА_1

відповідача- ОСОБА_2

представника відповідача- ОСОБА_3

третіх осіб- ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянувши в відкритому судовомузасіданні в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання таким, що втратив право користуватися жилим приміщенням;

та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та вселення, суд

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2023 року позивач ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом і просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням у кварирі АДРЕСА_1 .

Посилається в позові на те, що вони з відповідачем та треті особи, а також двоє малолітніх дітей зареєстровані в спірній квартирі.

В березні 2017 року відповідач разом з малотіньою дитиною добровільно покинув квартиру, не проживає в ній та не цікавиться нею.

Відповідач на несе витрат по утриманню квартири, не сплачує комунальних послуг, всі ці витрати несе лише вона.

Де проживає відповідач, їй невідомо.

З урахуванням цього, просить задовольнити позов.

Позов був зареєстрований судом 08 листопада 2023 року та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду.

Ухвалою суду від 13 листопада 2023 року в справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження в справі, відповідачу копію позовної заяви з додатками.

Відповідно до ст.187 ЦПК України відповідачам був наданий строк для подання відзиву.

14 грудня 2023 року надійшов відзив відповідача, яким останній проти позову заперечує.

Посилається на те, що акт про його непроживання в квартирі з 2017 року підписаний сусідами, які товаришують з дітьми позивачки.

Вважає, що такий акт не може бути доказом у справі відповідно до вимог ст.77 ЦПК України.

Зазначає, що він приймає участь в оплаті комунальних послуг, про що надає частину доказів до відзиву.

Крім того, Голосіївським районним судом м.Києва 04 жовтня 2007 року було ухвалено рішення, яким було визначено порядок користування квартирою, відповідно до якого позивачці з дітьми-третіми особами в справі виділено в користування кімнату розміром 17, 3 кв.м., їх батькові кімнату розміром 12, 4 кв.м., а йому з братом ОСОБА_16 - кімнату 12.4 кв.м.

Він не міг оформити особовий рахунок на кімнату, оскільки це потрібно було робити з братом, а він відмовлявся.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько, який був власником особового рахунку і який позивачка після його смерті перевела на себе, не повідомивши про існування рішення суду.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у нього народилася донька і вони з сім`єю проживали в квартирі, однак у подальшому вони змушені були переїхати в квартиру дружини, оскільки стало відомо, що його брат хворий на туберкульоз.

ІНФОРМАЦІЯ_3 його брат помер і як тільки стало безпечним проживання в квартирі, вони повернулися, однак позивачка стала влаштовувати скандали.

Вони з дружиною вирішили неприйнятним, щоб донька бачила свою тітку в нетверезому стані і слухала нецензурну лайку, а тому знову повернулися в помешкання дружини.

У дружини є повнолітні діти, а тому він не вважає, що має інше місце проживання.

В 2022 році він вирішив приватизувати свою кімнату, однак позивачка заявила, що вижене його та приватизує квартиру лише на свою сім`ю.

Він не може проживати в квартирі, оскільки позивачка винесла з кімнати його речі та заселила туди свого сина, не дає йому можливості ночувати в квартирі, коли йому це потрібно за умовами роботи.

Тобто, він не проживає в спірній квартирі з поважних причин, а тому просить у позові відмовити.

11 грудня 2023 року надійшла відповідь позивачки на відзив.

Зазначає, що своїм відзивом відповідач визнав, що добровільно залишив спірну квартиру.

Щодо права його доньки на житло, зазначила, що місцем проживання малолітніх дітей є місце проживання їх батьків.

Дитина з народження проживає в квартирі АДРЕСА_2 за місцем проживання батьків.

Тобто, як відповідач, так і його донька мають інше постійне місце проживання.

Щодо квитанцій на оплату комунальних послуг, наданих відповідачем, зазначила, що у них вказано її, як платника, що підтверджує її твердження, приведені в позові в цій частині.

20 грудня 2023 року відповідач подав заперечення на відповідь на відзив.

Зазначив, що в квартирі без реєстрації проживає чоловік 3-ї особи ОСОБА_5 - ОСОБА_8 , який вживає наркотичні засоби, за що неодноразово був засуджений.

Він змушений був залишити квартиру, оскільки його брат хворів на туберкульоз, а чоловік племінниці є наркоманом.

Крім того, ОСОБА_8 зловживає спиртним, керує в такому стані транспортним засобом, за що його неодноразово притягували до відповідальності.

З урахуванням цього, вважає свою відсутність у квартирі з поважних причин.

В грудні 2023 року відповідач звернувся до суду з самостійним позовом про усунення перешкод у користуванні кімнатою розміром 12,4 кв.м. шляхом вселення його в дану кімнату спірної квартири.

Позов обгрунтований викладеними в відзиві на позов ОСОБА_7 обставинами.

Позов був зареєстрований судом 15 січня 2024 року та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду.

Ухвалою суду від 22 січня 2024 року в справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання в справі..

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження в справі, відповідачу копію позовної заяви з додатками.

Відповідно до ст.187 ЦПК України відповідачці був наданий строк для подання відзиву.

27 лютого 2024 року відповідачка подала відзив на позов, яким проти вимог заперечує.

Зазначає, що позивач за даним позовом з сім`єю ніколи не проживав у спірній квартирі.

Будь-яких доказів того, що вона чинила чи чинить йому перешкоди в проживанні в квартирі, позивач не надано.

Просить у позові відмовити.

Ухвалою сууду від 15 квітня 2024 року справи були об`єднані в одне провадження.

Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримав, проти позову відповідача заперечував.

Відповідач проти позову про визнання його таким, що втратив право користування квартирою, заперечував, пред`явлений ним позов підтримав.

Треті особи підтримали позов ОСОБА_9 , проти позову відповідача заперечували.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення позовів, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом даної норми закону при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на підставі ордера №17769 від 21 березня 1986 року була надана матері сторін ОСОБА_10 на сім`ю з 5 осіб: вона, чоловік та 3 дітей.

Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади м.Києва на даний час у квартирі зареєстровані сторони, треті особи та двоє малолітніх дітей: донька 3-ї особи ОСОБА_5 - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та донька відповідача ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно з Актом-довідкою №54 від 08 листопада 2023 року, підписаного 2 сусідами квартир №№10 та 11 , відповідач з донькою не проживають у квартирі з березня 2017 року.

( т.1, а.с. 10; 39; 51 )

Встановлено також, що рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 04 жовтня 2007 року встановлено порядок користування спірною квартирою.

Виділено в користування позивачки з 2 дітьми кімнату розміром 17, 3 кв.м., відповідачу з братом кімнату розміром 12,4 кв.м. та батькові сторін кімнату розміром 12,4 кв.м.

З матеріалів справи вбачається, що в серпні 2023 року відповідач виявив намір приватизувати виділену йому кімнату, однак зазначив, що не відкрив особовий рахунок на виділену йому з братом кімнату з вини останнього, а тому не зміг цього зробити.

( т.2, а.с. 5 - 7; 12 - 19 )

За ініціативою сторін у судовому засіданні було допитано ряд свідків.

Так, свідок ОСОБА_13 пояснив, що відповідач не проживає в квартирі з початку війни.

Останній раз бачив його на початку 2024 року.

Свідком сварок між сторонами не був, однак зазначив, що позивачка не чинить перешкод відповідачу в проживанні в квартирі.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що відповідач не проживає в квартирі років 7 , про причини не проживання не знає, однак до 2024 року відвідував квартиру.

На початку 2024 року бачила його на балконі, курив.

Сварок між сторонами не бачила.

Про порядок користування квартирою нічого не знає, хто зайняв кімнату відповідача також не знає.

В свою чергу, свідок ОСОБА_15 зазначив, що знає всю родину.

Коли відповідач привів у квартиру дружину, почалися скандали.

Відповідач в кімнаті проживав спочатку з братом, а після його смерті з дружиною.

Відповідач періодично ночував у квартирі, однак його кімната зайнята чужими речами.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Сторони не заперечують існуючої конфліктної ситуації між ними і даний спір у суді є його підтвердженням.

Позивачка не заперечувала, що її з відповідачем брат, з яким відповідачу за рішенням суду була виділена одна кімната, хворів на туберкульоз.

Обгрунтовуючи причини непроживання в квартирі відповідач також посилається на те, що в ній проживає чоловік її племінниці ОСОБА_8 , який неодноразово притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності.

Зокрема, ОСОБА_8 був засуджений вироком Києво-Святошинського районного суду Київської обл. від 18 серпня 2016 року за ч.1 ст.309 КК України.

Вироком Голосіївського районного уду м.Києва від 03 жовтня 2018 року ОСОБА_8 був засуджений за ч.2 ст.309 КК України.

Крім того, на даний час у провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської обл. перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 за ч.2 ст.309, ч.3 ст.309, ч.3 ст.311 КК України.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом.

Судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання, крім ухвал про арешт майна та тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальних провадженнях, які підлягають оприлюдненню не раніше дня їх звернення до виконання.

Згідно із ст.3 даного Закону для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Суд загальної юрисдикції вносить до Реєстру всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту. Порядок ведення Реєстру затверджується Вищою радою правосуддя.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постановах від 23 березня 2021 року в справі № 910/3191/20 та від 24 жовтня 2024 року в справі № 752/8103/13-ц, суд не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими

Згідно з ч.3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Приведені відповідачем твердження в цій частині перевірена судом через Єдиний державний реєстр судових рішень та відповідають дійсності.

Крім того, вказаних обставин інші учасники справи не заперечували.

З урахуванням цього, суд вважає обґрунтованими твердження відповідача про його відсутність із донькою в спірній квартирі з поважних причин.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх чисельних рішеннях неодноразово зазначав, що п.1 ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла.

Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до рішень ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі "Gillow v. the U.K.") та від 18 лютого 1999 року у справі "Larkos v. Cyprus" такий загальний захист поширюється як на власника квартири, так і на наймача.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом».

Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону.

Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування.

Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом.

Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено.

Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зав`язків із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

З урахуванням цього та викладеного вище, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивачки про визнання відповідача таким, що втратив право користувач тися жилим приміщенням у квартирі.

Щодо вимоги відповідача про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселенні, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України та ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту порушених прав визначено ч.2 ст.16 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що взаємний спір між сторонами виник після наміру відповідача приватизувати займану ним кімнату.

Будь-яких доказів порушення його прав після ухвалення судом рішення в 2007 році про визначення порядку користування квартирою відповідач не надав.

Відповідач в судовому засіданні не заперечував наявності у нього ключів від квартири та вільного доступу до неї

Щодо наявності чужих йому речей у виділеній йому кімнаті, суд виходить з того, що відповідач тривалий час у квартирі не проживає, окремий договір найму на займану ним кімнату за рішенням суду ним не укладався, кімната ним не ізольована і знаходиться в вільному доступі проживаючих у квартирі осіб.

Суд вважає, що наявність чужих речей у кімнаті не є перешкодою в користуванні кімнатою, оскільки наміру вселитися та проживати в ній відповідач не проявляв.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача.

Так, предметом доказування у справі в частині вимог відповідача усунення перешкод у користуванні кімнатою та вселення в неї є перешкоди в користуванні нею та проживання в ній.

Саме на позивача за даним позовом процесуальний закон покладає обов`язок довести факт наявності таких перешкод.

Представник позивачки в судовому засіданні зазначив, що у виділеній відповідачу кімнаті ніхто не мешкає.

Будь-яких доказів протилежного відповідач суду не надав.

Крім того, за змістом позову відповідач просить вселити його не спірну квартиру, а в кімнату розміром 12,4 кв.м.

З точки зору закону для вселення в окрему кімнату необхідно, щоб кімната була юридично відокремлена від решти квартири.

Це означає, що має бути зроблений поділ квартири на окремі житлові одиниці.

Як зазанчено вище, рішення суду про визначення порядку користування квартирою відповідачем не реалізоване, окремий договір найму на займану ним кімнату ним не укладений, тобто квартира на окремі житлові одиниці не поділена.

З урахуванням приведеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення і даного позову.

Керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9, 64, 156 ЖК України, ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-81, 229, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користуватися жилим приміщенням, відмовити.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 29 травня 2025 року.

Суддя К.В.Машкевич