Справа № 352/515/25
Провадження № 2/352/466/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 рокум. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді Олійника М. Ю.

за участю:

секретаря судового засідання Кукули О. С.

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2025 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 і ОСОБА_3 посилалися на те, що ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 09 грудня 2024 року ОСОБА_4 звільнено на підставі ст.49 КК України від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. ОСОБА_4 обвинувачувався у вбивстві 16 червня 2016 року сина позивачів ОСОБА_5 , вчиненому через необережність. Позивачі, посилаючись на те, що в результаті смерті сина їм було завдано моральної шкоди, що полягає в надмірній тривалості розгляду кримінального провадження та довготривалих душевних стражданнях їм спричинена моральна шкода. На підставі викладеного ОСОБА_2 і ОСОБА_3 просили суд стягнути з ОСОБА_4 на свою користь моральну шкоду у сумі по 500 000 грн кожному, завдану смертю сина ОСОБА_5 .

Ухвалою суду від 06 березня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання.

Ухвалою від 01 квітня 2025 року суд закрив підготовче провадження і призначив справу до судового розгляду по суті.

07 квітня 2025 року від відповідача надійшов відзив на позов в якому він просив відмовити в задоволенні позову (а.с. 23-25). Відповідач вказав, що ухвала суду від 09 грудня 2024 року була поставлена без встановлення обставин та дослідження доказів, тому зазначені в позові обставини, в силу вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України не можуть вважатися такими, що звільнені від доказування. На думку відповідача, мав місце нещасний випадок, тому підстави для задоволення позову відсутні.

В судове засідання позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не з`явилися, але надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_1 в судовому засідання просила відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позов. Додатково пояснила, що відповідачами на доведено як факт спричинення моральної шкоди, так і не обґрунтований її розмір.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до такого висновку.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини 2 статті 11 ЦК України).

Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).

У частині другій статті 1168 ЦК України зазначено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19).

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц).

У постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2020 року у справі №372/2085/16-ц зазначено, що: «під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності у діях особи, яка заподіяла таку шкоду складу цивільного правопорушення, елементами якого є заподіяна шкода, встановлення факту протиправної поведінки такої особи, наявності причинного зв`язку між ними та вини заподіювача шкоди».

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19).

Аналіз положень ст.ст.11, 23 та 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Судом встановлено, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були батьками ОСОБА_5 (а.с. 10).

16 червня 2016 року син позивачів - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер у віці 29 років (а.с.12).

В ухвалі Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 09 грудня 2024 року у справі № 352/1738/19 вказано, що 16.06.2019 р. у період часу з 14.00 год. до 16.00 год. ОСОБА_4 , разом із компанією своїх рідних та знайомих, а саме: дружиною ОСОБА_6 , рідним братом дружини ОСОБА_7 та його дружиною ОСОБА_8 , а також знайомими ОСОБА_5 та його дівчиною ОСОБА_9 перебував в середині приміщення житлового будинку по місцю свого постійного проживання в АДРЕСА_1 , де спільно відпочивали та вживали алкогольні напої. Будь-яких конфліктних ситуацій між членами вищезазначеної компанії не виникало.

У подальшому, 16.06.2019 р. приблизно о 17 год. ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, з метою продовження відпочинку на природі із компанією своїх рідних та знайомих, за попередньою домовленістю прибули на беріг ріки Дністер до урочища «Копанка», розташованому в с. Стриганці, Тисменицького району, Івано-Франківської області.

Цього ж дня, приблизно о 17 год. 30 хв., перебуваючи на березі ріки Дністер в урочищі «Копанка», розташованому в с. Стриганці, Тисменицького району, Івано-Франківської області, ОСОБА_5 та його дівчина ОСОБА_9 зайшли у воду на глибину, при якій рівень води для ОСОБА_5 знаходився на рівні нижньої третини грудної клітки, а для ОСОБА_9 рівень води перебував на рівні верхньої третини грудної клітки. З метою підтримання рівноваги один одного та враховуючи те, що вони не вміють плавати, ОСОБА_5 та ОСОБА_9 підтримували один одного, тримаючись за руки.

В цей час, ОСОБА_4 вирішив підплисти до ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , які на той час перебували у воді, щоб пожартувати над ними, без мети позбавити життя останніх.

Підпливши до ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , ОСОБА_4 висловившись до них обох, що зараз навчить їх плавати, діючи з необережності, проявляючи злочинну самовпевненість, тобто, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, незважаючи на об`єктивні обставини у вигляді відсутності людей поблизу, швидкості течії, повноводності, глибини та заглиблень ріки Дністер, достовірно знаючи те, що потерпілий ОСОБА_5 та його дівчина ОСОБА_9 не володіють навиками плавання та перебувають в небезпечному для життя середовищі - воді, усвідомлюючи наявність такої небезпеки, реалізовуючи на його думку жарт над останніми, шляхом застосовування фізичного зусилля рук, раптово штовхнув ОСОБА_5 та ОСОБА_9 подальше від берега на глибину води, яка перевищувала рівень фізичного зросту останніх, не бажаючи при цьому настання їхньої смерті.

Разом з цим, ОСОБА_4 , враховуючи свій вік, фізичний стан, життєвий досвід, вміння та навички поводження у воді, легковажно розраховував на відвернення суспільно-небезпечних наслідків, а саме, що він сам зможе, при необхідності, надати допомогу ОСОБА_5 та його дівчині ОСОБА_9 .

Від поштовху ОСОБА_4 потерпілий ОСОБА_5 та його дівчина ОСОБА_9 , не очікуючи раптовості таких дій, не володіючи навиками плавання та перебуваючи в небезпечному для життя середовищі - воді, не маючи запасу повітря в дихальних шляхах та легенях, почали тонути та захлинатися від блокування дихальних шляхів водою.

Побачивши, що ОСОБА_9 тоне, ОСОБА_7 , який перебував неподалік, застосував свої навички плавання, кинувся у воду та допоміг останній виплисти та вийти з небезпечної глибини ріки Дністер на безпечну відстань, і таким чином врятував її життя.

В той же час, ОСОБА_4 намагався надати допомогу ОСОБА_5 , однак внаслідок повноводності та глибини ріки Дністер, йому не вдалося це зробити.

Злочинні дії ОСОБА_4 призвели до того, що ОСОБА_5 , не володіючи навиками плавання та перебуваючи в небезпечному для життя середовищі - воді, перебуваючи на глибині, почав тонути та захлинатися водою, що призвело до механічної асфіксії від закриття дихальних шляхів і отворів водою при утопленні, що у свою чергу спричинило смерть потерпілого ОСОБА_5 , а тому необережні дії ОСОБА_4 пербувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку із смертю ОСОБА_5 . Дії ОСОБА_4 кваліфікуються за ч. 1 ст. 119 КК України, як вбивство вчинене через необережність.

Цією ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 09 грудня 2024 року суд постановив звільнити ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 119 КК України у кримінальному провадженні внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000234 від 17.06.2019 року, на підставі ст.ст. 44, 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності; кримінальне провадження № 0000341 від 17.06.2019 року про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України - закрити; цивільний позов - залишити без розгляду (а.с. 3-7).

Вказана ухвала не оскаржувалася в апеляційному порядку та набрала законної сили 17 грудня 2024 року (а.с. 7).

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Статтею 284 КПК України передбачено вичерпний перелік підстав для закриття кримінального провадження.

Всі підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі.

До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати.

Зокрема, до нереабілітуючих підстав закриття кримінального провадження належить звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 у справі №398/571/15ц зазначив, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, в контексті розглядуваного правового інституту, не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінальнокараного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими.

У постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 346/4425/18 (провадження № 61-7008св21) зроблено висновок про те, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КПК України є нереабілітуючими обставинами, тому відповідач повинен відшкодувати позивачу заподіяну з його вини шкоду.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2023 року в справі № 367/6377/17 (провадження № 61-975св23).

Отже, кримінальне провадження щодо ОСОБА_10 закрито не з причин відсутності події або складу злочину, а саме у зв`язку із закінченням строків давності, які є нереабілітуючими обставинами, тому звільнення від кримінальної відповідальності за статтею 49 КК України і не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду.

Крім того, за частиною шостою статті 82 ЦПК України, не лише вирок, але і ухвала про закриття кримінального провадження із звільненням від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду у цивільному провадженні виключно в питаннях, чи мало місце діяння (кримінальне правопорушення) та чи вчинене воно цією особою.

Відповідно до частини третьої статті 285 КПК України обвинуваченому, який може бути звільнений від кримінальної відповідальності, повинно бути роз`яснено суть обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати про закриття кримінального провадження з цієї підстави. У разі якщо обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, судове провадження проводиться в повному обсязі в загальному порядку.

ОСОБА_10 у разі незгоди з підставою закриття кримінального провадження щодо нього згідно з ухвалою суду від 09 грудня 2014 року у кримінальному провадженні - у зв`язку із закінченням строків давності, які є нереабілітуючими обставинами, був вправі заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави і наполягати на своєму повному виправданні (реабілітації). ОСОБА_10 не був позбавлений права оскарження вказаної ухвали суду з таких же підстав. Однак докази цього у справі відсутні.

Подання клопотання про закриття кримінального провадження за закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності є правом обвинуваченого, однак це не спростовує нереабілітуючий характер відповідної підстави звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Виправдувального вироку у кримінальному провадженні немає, а закриття справи у зв`язку з закінченням строку давності не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Така позиція узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 455/229/17, 27 травня 2021 року у справі № 577/977/19.

Верховний Суд у постанові від 27 лютого 2019 року у справі №755/2545/15-ц (провадження № 61-47866св18 вказав, що аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14, підстав відступити від якого Верховний Суд не встановив.

Таким чином, твердження представника відповідача, які полягають у тому, що винуватість ОСОБА_4 не була доведена у встановленому законом порядку, безпідставні та не відповідають наведеним висновкам щодо застосування відповідних норм права, викладеним в постановах Верховного Суду.

Визначаючи розмір відшкодування, суд керується принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

В рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі» зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які зіткнулися з проблемами можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Смерть рідної людини, це не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання.

Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо.

Встановивши, що неправомірними діями відповідача позивачам завдано моральні страждання, глибину та тривалість душевних страждань, яких вони зазнали внаслідок загибелі (вбивства) близької, рідної людини - сина, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя позивачів їм душевні страждання, відновити становище, яке існувало до смерті сина у житті позивачів неможливо, беручи до уваги тяжкість вимушених змін у їх життєвих відносинах, суд, з урахуванням засад розумності і справедливості, дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачів по 250 000 грн кожному з позивачів на відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позовні вимоги були судом задоволені частково, у розмірі 50 % від заявлених позовних вимог, тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 5000 грн. (що становить 50 % від 10000 грн.).

Керуючись ст.ст.12, 13, 48, 51, 81, 247, 256, 259, 261, 263, 265, 267, 268, 273, 354-355 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у відшкодування моральної шкоди 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Позивачі:

ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Суддя Максим ОЛІЙНИК