ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/475/25 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого Гірського Б.О.

суддів Костіва О.З., Хоми М.В.

за участю секретаря Дідух М.Є.,

позивача, його представника та представників

ГУНП в Тернопільській області і Тернопільської

обласної прокуратури

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/13265/24 за апеляційними скаргами Головного управління Національної поліції в Тернопільській області та Тернопільської обласної прокуратури на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 лютого 2025 року (ухвалене суддею Дзюбичем В.Л., дату складення повного тексту рішення не зазначено) в справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської окружної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду до суду із вказаним позовом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги посилався на те, що 29 серпня 2019 року слідчим СВ Тернопільського відділу поліції ГУ Національної поліції у Тернопільські області старший лейтенант ОСОБА_2 у кримінальному провадженні за №0000349, відомості про яке внесені до ЄРДР від 02 лютого 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України (відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно) безпідставно повідомлено про підозру ОСОБА_1 у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення.

В подальшому, Тернопільською місцевою прокуратурою направлено обвинувальний акт від 29 серпня 2019 року до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у вищевказаному кримінальному провадженні.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 листопада 2020 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Біла Тернопільського району Тернопільської області, визнано невинним та виправдано за ч.2 ст.186 КК України, у зв`язку із недоведеністю вчинення ним цього кримінального правопорушення.

Вирок суду набрав законної сили 01 квітня 2024 року, відповідно до ухвали Тернопільського апеляційного суду від 01.04.2024 року.

Стверджував, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, що включало в себе здійснення досудового розслідування, проведення слідчих дій, повідомлення про підозру, передання обвинувального акту до суду, судового розгляду та постановлення вироку судом, йому було завдано моральну шкоду, яка полягає в моральних та фізичних стражданнях, які внесли негативні зміни у його життя.

Зазначав, що кримінальне переслідування потягло вимушені негативні зміни в його житті та його сім`ї, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків. Протягом тривалого часу він був вимушений захищатися від незаконного обвинувачення, доводити протиправність дій та відвертого порушення закону органами досудового розслідування, доводити свою невинуватість.

Стверджував, що протягом цього часу не мав можливості вести звичайний спосіб життя, у зв`язку з необхідністю відвідувати правоохоронні органи, брати участь у допитах та інших слідчих (розшукових) діях, спілкуватися із працівниками поліції, які то погрожували тюремним строком та обмеженням волі, то просили визнати вину під приводом звільнення від відповідальності, з`являтися у судові засідання.

Вказував на те, що його нормальний ритм життя був повністю зруйнований, а представники органу досудового розслідування, здійснюючи слідчі (розшукові) дії із низкою порушень вимог Кримінального процесуального закону, проявляли неповагу до його гідності.

Стверджував, що внаслідок безпідставного перебування під слідством та судом він зазнав душевних страждань.

Враховуючи характер та обсяг моральних страждань, час перебування під слідством та судом (43 місяці) - завдану моральну шкоду оцінив у 344 000 грн.

На підставі наведеного, просив стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду, завдану незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду під час знаходження під слідством та судом, у розмірі 344 000 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 лютого 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 344 000 грн. грошового відшкодування завданої моральної шкоди.

Вирішено компенсувати судовий збір за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

В апеляційній скарзі ГУНП в Тернопільській області просить рішення суду першої інстанції скасувати.

Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, всупереч об`єктивним обставинам справи.

Посилається на відсутність доказів протиправності дій зі сторони слідчих органів поліції при проведенні досудового розслідування у вищезазначеному кримінальному провадженні, а також доказів понесення позивачем моральної шкоди.

Вважає безпідставним твердження позивача про те, що дане кримінальне провадження внесло кардинальні зміни в його життєві зв`язки, оскільки він є неодноразово судимою особою за кримінальні правопорушення.

Вказує на відсутність доказів, які засвідчують завдану моральну шкоду, фізіологічні зміни, приниження гідності, тощо.

Вважає, що в рамках вищевказаного кримінального провадження відсутні процесуальні дії зі сторони органу досудового розслідування, що обмежують чи порушують права та свободи громадян.

Посилається на правові позиції Верховного Суду, які містяться у постановах від 04.07.2018 року у справі № 641/2328/17 та від 30.01.2019 року у справі №199/1478/17.

Вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає принципам розумності, справедливості та співмірності.

В апеляційній скарзі Тернопільська обласна прокуратура просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Вважає, що рішення суду ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Посилаючись, зокрема, на постанову Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі №242/4741/16-ц вважає, що у даній справі відповідачем має виступати держава, а не органи поліції, прокуратури чи Державної казначейської служби України, відповідно неправильне визначення позивачем суб`єктів, які мають відповідати за позовом, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Вважає неправильним зазначення у резолютивній частині рішення суду про стягнення коштів шляхом списання з відповідного казначейського рахунку.

Посилається на відсутність доказів, які б підтверджували факт понесених позивачем моральних страждань.

Вважає, що наявність у справі висновків судово-психологічної експертизи дозволили би суду визначити адекватний розмір відшкодування моральної шкоди залежно від характеру завданих потерпілому фізичних та моральних страждань.

Звертає увагу на те, що презумпція наявності моральної шкоди законодавством не передбачена.

Посилається на не врахування судом висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 23.01.2020 року у справі №580/1617/19, згідно якого сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди.

Від Державної казначейської служби України надійшов відзив на апеляційну скаргу ГУНП в Тернопільській області, в якому просять її задовольнити.

Вважають, що рішення суду першої інстанції слід змінити, шляхом виключення із резолютивної частини формулювання стягнення шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, оскільки таке не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права.

Від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Ходюк К.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу ГУНП в Тернопільській області, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вважає, що скаржник безпідставно зазначає, що судом не встановлено жодних доказів протиправності дій зі сторони слідчих органів, а також понесення позивачем моральної шкоди, оскільки сам по собі факт постановлення виправдувального вироку є доказом незаконності дій органів досудового розслідування.

В судовому засіданні представник відповідача ГУНП в Тернопільської області апеляційну скаргу в її межах підтримала, посилаючись на доводи викладені в ній.

В судовому засіданні представник відповідача Тернопільської обласної прокуратури апеляційну скаргу в її межах підтримала, посилаючись на доводи викладені в ній.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Ходюк К.М. заперечили проти задоволення апеляційних скарг.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, відзивів на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до наступного.

За ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення по суті відповідає в повній мірі.

Судом встановлено наступні обставини справи.

Слідчим відділом Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000349 від 02.02.2019 року за фактом відкритого викрадення невідомою особою мобільного телефону за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 186 КК України.

У ході досудового розслідування 28.08.2019 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 186 КК України.

За результатами досудового розслідування 29.08.2019 року складено та скеровано до Тернопільського міськрайонного суду обвинувальний акт про обвинувачення ОСОБА_1 за частиною 2 статті 186 КК України.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду від 23.11.2020 року ОСОБА_1 виправдано за частиною 2 статті 186 КК України на підставі пункту 2 частини 1 статті 373 КПК України за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 20.09.2021 апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

Постановою Верховного Суду від 26.09.2022 року касаційну скаргу прокурора задоволено частково, вищезгадану ухвалу суду апеляційної інстанції від 20.09.2021 року скасовано та призначено новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 01.04.2024 апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора Тернопільської місцевої прокуратури на вказаний вирок закрито у зв`язку із відмовою прокурора від апеляційної скарги в порядку частини 4 статті 36, частини 1 статті 403 КПК України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 має право на відшкодування заподіяної їй моральної шкоди за 43 місяців перебування під слідством та судом та вважав, що достатнім і справедливим розміром відшкодування позивачу моральної шкоди є розмір, визначений, виходячи з одного мінімального розміру заробітної плати станом на дату ухвалення судового рішення, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, що становить 344 000 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

За відсутності умов для застосування частини першої статті 1176 ЦК, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто на основі загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК).

За змістом частини першої статті 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закону) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Частиною другою статті 1 Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 цього Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста статті 4 Закону).

Частиною другою статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Цей розмір моральної шкоди у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичний біль, душевні і психічні страждання тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, часу та зусиль, потрібних для відновлення попереднього стану, і самої можливості такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Відтак суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач перебував під слідством та судом з 28 серпня 2019 року (дата повідомлення про підозру) по 01 квітня 2024 року - дати постановлення ухвали Тернопільського апеляційного суду від 01.04.2024 року, якою апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора Тернопільської місцевої прокуратури на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 листопада 2020 року щодо ОСОБА_1 за ч.2 ст.186 КК України закрито, у зв`язку із клопотанням прокурора про відкликання апеляційної скарги, тобто 43 місяці.

Станом на дату ухвалення оскаржуваного рішення суду, розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі становив 8 000 грн.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що розмір моральної шкоди, який підлягає до відшкодування, складає 344 000 грн. (43 місяці х 8 000 грн.).

Визначаючи такий розмір відшкодування моральної шкоди, судом першої інстанції вірно враховано положення ст. 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», обставини справи, обсяг душевних страждань, а також принципи розумності, виваженості та справедливості.

Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, закриття кримінального провадження внаслідок відмови прокурора від обвинувачення, позивач має право на відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР. Додаткового визнання неправомірності дій органу прокуратури чи органів досудового розслідування для відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, не потребується.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 29.11.2023 року у справі № 501/1275/20.

З урахуванням вищенаведеного, доводи апеляційної скарги про відсутність доказів завдання моральної шкоди позивачу, колегія суддів відхиляє.

Доводи апеляційної скарги ГУНП в Тернопільській області про не врахування судом першої інстанції висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, з посиланням на правові позиції Верховного Суду, які містяться у постановах від 04.07.2018 року у справі № 641/2328/17 та від 30.01.2019 року у справі №199/1478/17, колегія суддів вважає безпідставними та нерелевантними, оскільки правовідносини у справі, що є предметом даного апеляційного розгляду та у справах № 641/2328/17, №199/1478/17 не є подібними, оскільки в зазначених справах позивачі свої вимоги про відшкодування моральної шкоди обґрунтовували бездіяльністю органу досудового розслідування.

В апеляційній скарзі Тернопільська обласна прокуратура вважала, що у даній справі відповідачем має виступати держава, а не органи поліції, прокуратури чи Державної казначейської служби України, відповідно вважала, що неправильне визначення позивачем суб`єктів, які мають відповідати за позовом, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів відхиляє зазначені доводи апеляційної скарги про неналежність відповідачів, виходячи з висновків, що містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі №242/4741/16-ц, в якій вказано, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що відповідачем у подібних справах є саме держава Україна, а помилкове визначення органу, через який вона діє, не свідчить у цьому випадку про неналежність складу відповідачів.

Такий висновок міститься у Постанові КЦС Верховного Суду від 12.02.2025 року в справі № 953/20085/21.

Так, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно стягнув компенсацію моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відшкодування моральної шкоди у цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Разом з тим зазначення судом першої інстанції у резолютивній частині рішення відомостей про вид рахунку, з якого буде здійснено безспірне списання, є помилковим з огляду на таке.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з пунктом 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) зазначено, що у цивільному судочинстві зазначено, що держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.

Відповідний правовий висновок також викладений у постановах Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16 (провадження № 61-8385св20), від 29 червня 2022 року у справі № 201/9398/20 (провадження № 61-11520св21), від 08 листопада 2023 року у справі № 711/7584/21 та від 07 лютого 2024 року у справі № 278/2621/21.

З огляду на викладене, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди шляхом безспірного списання з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, оскільки кошти підлягають стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

З урахуванням необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у зазначених вище постановах Верховного Суду, колегія суддів вважає, що аналогічні за змістом аргументи апеляційної скарги прокуратури підлягають врахуванню, а тому апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, відповідно рішення суду першої інстанції підлягає зміні з викладенням абзацу другого резолютивної частини в такій редакції:

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 344 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що за результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Тернопільській області та Тернопільської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 лютого 2025 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини в такій редакції:

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 344 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 29 травня 2025 року.

Головуючий: Гірський Б.О.

Судді: Костів О.З.

Хома М.В.