ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/2194/24 Номер провадження 22-ц/814/2132/25Головуючий у 1-й інстанції Тимчук Р.І. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І., при секретарі судового засідання Буйновій О.П., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу а апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 12 березня 2025 року та на додаткове рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 24 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Приватне підприємство Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» про зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ПП ПБТІ «Інвентаризатор», в якому просив зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у здійсненні інвентаризації житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання безперешкодного доступу уповноваженому представнику приватного підприємства Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» до частини будинку і надвірних будівель, що належить ОСОБА_2 для проведення необхідних замірів та здійснення інших дій для внесення змін у інвентаризаційну справу за адресою: АДРЕСА_1 , а також просив вирішити питання судових витрат за проведення експертизи на загальну сумі 23788,08 грн.

В обгрунтування позову вказував, що він та ОСОБА_2 є співвласниками будинку за адресою: АДРЕСА_1 . В травні 2024 року він звернувся до ПП ПБТІ «Інвентаризатор» із заявою щодо проведення поточної технічної інвентаризації в будинку по АДРЕСА_1 .

06.06.2024 року на виконання вимог замовлення № 1-6396 ід 31.05.3024 року було здійснено вихід інженеру ПП ПБТІ «Інвентаризатор» для проведення інвентаризаційних робіт за адресою : м. Полтава, вул. М. Драгоманова, проте ОСОБА_2 відмовила у допуску до своїх приміщень інженеру ПП ПБТІ «Інвентаризатор», яка виходила на об`єкт.

Окрім того вказував, що в минулому році він за власною ініціативою замовив експертизу технічного паспорту від 27.07.2023 року в Полтавському НДЕКЦ МВС України в Полтавській області, який було виготовлено ОСОБА_2 . Відповідач не допустила експерта для обміру її частини будинку. Тобто, а ні експерта в 2023 році, а ні інженера БТІ в 2024 році відповідач двічі не допустила для обміру її частини будинку.

Зазначав, що технічний паспорт від 27.07.2023 року, який замовила відповідач був зроблений з порушеннями чинного законодавства України з питань інвентаризації житла, а також був зроблений без його участі. Обмір його частини будинку, взагалі, не здійснювався.

Після фактичного розділу будинку проведення ремонту, він має намір визнати право власності на його майно, яку успадкував від батька згідно заповіту, проте відповідач перешкоджає виготовленню нового об`єктивного технічного паспорту.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 12 березня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Приватне підприємство Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» про зобов`язання вчинити певні дії,- відмовлено.

20.03.2025 року від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Лучко Т.І. надійшла заява, в якій вона просила ухвалити додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 15000 грн., яка підтверджується належними доказами.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 24 березня 2025 року заяву представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Лучко Т.І. про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ПП ПБТІ «Інвентаризатор», про зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн.

З вказаним рішенням та додатковим рішенням суду не погодився ОСОБА_1 та подав апеляційні скарги, в яких просить скасувати рішення та додаткове рішення районного суду та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги його задовольнити в повному обсязі.

В обгрунтування доводів апеляційних скарг вказує, що висновки суду щодо відсутності підстав для захисту його прав в судовому порядку є необґрунтованими та передчасними, оскільки ним надані належні та допустимі докази неможливості провести інвентаризацію спірного домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Окрім того вказує, що заяву про ухвалення додаткового рішення він отримав вже після ухвалення рішення судом, тому не мав можливості подати клопотання про зменшення їх. Також вказує, що витрати на правничу допомогу у розмірі 15000 грн є неспівмірними із складністю даної справи.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. На момент розгляду справи був присутній позивач та представники відповідача і третьої особи, інші особи, які брали участь в розгляді справи будучи належним чином та завчасно повідомленими про час і місце слухання справи, в судове засідання не з`явилися.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, доводи апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, доходить висновку, що апеляційну скаргу на рішення районного суду слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу на додаткове рішення слід задовольнити частково, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Районним судом встановлено, що згідно заповіту від 29.07.2015, ОСОБА_3 належні йому 87/500 частини житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 та 94/864 частини земельної ділянки за даною адресою, заповів ОСОБА_2 , а все інше майно заповів ОСОБА_1 (а.с.9).

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31.03.2016, спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з 113/500 часток житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , спадкоємцем є ОСОБА_1 (а.с.10). На підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31.03.2016, спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з 87/500 часток житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , спадкоємцем є ОСОБА_2 (а.с.12). В травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до ПП ПБТІ «Інвентаризатор» із заявою щодо проведення поточної технічної інвентаризації в будинку по АДРЕСА_1 .

06.06.2024 року на виконання вимог замовлення № 1-6396 ід 31.05.3024 року було здійснено вихід інженеру ПП ПБТІ «Інвентаризатор» для проведення інвентаризаційних робіт за адресою : м. Полтава, вул. М. Драгоманова, проте ОСОБА_2 відмовила у допуску до своїх приміщень інженеру ПП ПБТІ «Інвентаризатор», яка виходила на об`єкт.

В ході розгляду справи судом першої інстанції також встановлено, що в Ленінському районному суді м. Полтава знаходиться на розгляді цивільна справа № 553/2008/23 щодо порядку користування та усунення перешкод у користуванні 113/500 часток спірного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в рамках якої призначена комісійна судова будівельна-технічна, земельна-технічна та оціночно-будівельна експертизи.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивачем не надано належних доказів, що права позивача порушуються та існують перешкоди у користуванні належним йому майном, у вигляді не можливості здійснення інвентаризації спірного житлового будинку, а наданий лист ПП Полтавське БТІ «Інвентаризатор» від 12.06.2024, про те, що технічна інвентаризація не відбулася із підстав не надання доступу до всіх приміщень, частини будинку, що перебуває у власності ОСОБА_2 , на підставі повідомлення інженера, яким був здійснений вихід 06.06.2024. не є достатнім доказом у справі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду з огляду на наступне.

Так, частиною 1ст.15 ЦК України, ч.1 статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, використовує та розпоряджається своїм майном на свій розсуд і має право здійснювати будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 358 ЦК України, передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частинами першої-другої статті 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно із частиною другою статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 -79 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Як вбачається зі ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Положення зазначених вище процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позов ОСОБА_1 є недоведеним, оскільки останній, зважаючи на наявний судовий спір між сторонами про розподіл спільного часткового майна та встановлення порядку користування ним, не довів, що ОСОБА_2 чинить представнику третьої особи безпідставні перешкоди, існує інша обґрунтована необхідність у позивача для проведення технічної інвентаризації будинку, ніж наявний між сторонами судовий спір, яка потребує окремого захисту у обраний позивачем спосіб.

Окрім того із поданої позовної заяви неможливо встановити якої саме частини домоволодіння відповідач чинить перешкоди на здійснення замірів та інших дій, які необхідні для проведення технічної інвентаризації.

Також слід зазначити, що в Ленінському районному суді на розгляді перебуває справа (№ 553/2008/23) щодо порядку користування та усунення перешкод у користуванні спірного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ) та в межах даної справи призначена комісійна судова будівельна-технічна, земельна-технічна та оціночно-будівельна експертизи, з метою встановлення розмірів приміщення, визначення порядку користування земельною ділянкою та виділенні частини будинку в окрему одиницю, тому відсутні підстави вважати, що існують перешкоди у здійсненні інвентаризації житлового будинку з адресою: АДРЕСА_1 . Фактично позивач просить вирішити питання, які є предметом розгляду іншої цивільної справи.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Вирішуючи спір, суд повинен дати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу позивача на момент його звернення до суду.

Оскільки не доведено належними доказами наявності перешкод у здійсненні інвентаризації спірного домоволодіння з боку ОСОБА_2 , районний суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Проте, стягуючи судові витрати на правову допомогу з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в розмірі 15000 грн, районний суд виходив з того, що така сума є співмірною зі складністю цієї справи, а наданий адвокатом обсягом послуг, відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з пунктами 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Разом з тим, положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормовані частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Разом із тим, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі КГС від 03.10.2019 р у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28.05.2021 р у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02.12.2020 р у справі № 317/1209/19, від 03.02.2021 р у справі № 554/2586/16-ц, від 17.02.2021 р у справі № 753/1203/18.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 р у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).

Відповідно до частин 5 та 6 статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19 та від 26 квітня 2022 року у постанові № 289/1560/20.

На підтвердження понесених позивачем витрат за надання правничої допомоги до матеріалів справи додано: витяг з угоди на представництво інтересів у цивільній справі від 10.07.2024 року ОСОБА_2 адвокатом Лучко Т.І.; ордер на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_2 адвокатом Лучко Т.І., виданого на підставі договору про надання правничої допомоги від 10.07.2024 року; копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №364 від 20.06.2000 року адвоката Лучко Т.І.; акт виконаних робіт щодо надання ОСОБА_2 професійної правничої допомоги з детальним описом проведених робіт та довідка-розрахунок оплати правничої допомоги адвоката на суму 15000 грн.; квитанція від 10.07.2024 року про отримання адвокатом Лучко Т.І. від ОСОБА_2 гонорару у сумі 15000 грн.

Враховуючи положення статті 141 ЦПК України, зважаючи на співмірність витрат на правову допомогу та складність даної справи, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи та обсяг фактично витраченого часу за надані послуги, критерію реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи апеляційний суд дійшов до висновку, що заявлені витрати у розмірі 15000 грн не відповідають критерію розумності, не зовсім є співрозмірними із складністю виконаної роботи, а їх відшкодування, за відсутності достатнього обґрунтування з огляду на обставини справи, матиме надмірний характер.

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є обґрунтованою, а тому додаткове рішення районного суду зменшивши витрати на правову допомогу з 15000 грн. до 7000 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374,375, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 12 березня 2025 року - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 12 березня 2025 року - залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 24 березня 2025 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 24 березня 2025 року, змінити, зменшивши відшкодування витрат на правову допомогу, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з 15000 грн. до 7000 грн.

В іншій частині додаткове рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 03 червня 2025 року.

Головуючий суддя : ___________________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ___________________ С.Б. Бутенко __________________ О.І. Обідіна