УХВАЛА

28 травня 2025 року

м. Київ

справа № 723/3362/22

провадження № 61-5395св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А, Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_4 , на постанову Чернівецького апеляційного суду від 14 березня 2024 року в складі колегії суддів: Лисака І. Н., Височанської Н. К., Литвинюк І. М.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист особистого немайнового права.

Позов мотивований тим, що їй на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Разом із нею в цьому будинку зареєстрований та проживає син ОСОБА_5 . Житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0964 га, кадастровий номер :01:004:0726, яка також належить позивачу на праві приватної власності.

По сусідству з нею через проїжджу частину дороги, навпроти її будинку, за адресою: АДРЕСА_1 розташоване домогосподарство, власником якого є ОСОБА_2 .

Отже, сторони є сусідами, житлові будинки яких розташовані паралельно через проїжджу частину.

У вересні 2021 року ОСОБА_3 встановив на житловому будинку, який належить ОСОБА_2 , три камери відеоспостереження. Одна з указаних камер розташована під таким кутом, що дозволяє вести відеоспостереження за входом до житлового будинку та земельною ділянкою, які належать позивачу.

Такі дії відповідачів порушують її немайнові права, є втручанням в її особисте й сімейне життя.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просила зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 припинити відеоспостереження подвір`я у належному їй будинковолодінні за адресою: АДРЕСА_1 шляхом демонтажу відеокамери, що його здійснює, та знищити всю зібрану щодо цього відеоінформацію.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 19 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 припинити відеоспостереження подвір`я у належному ОСОБА_1 будинковолодінні за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу відеокамери, що його здійснює і знищити усю зібрану щодо цього відеоінформацію.

Стягнено з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати у справі, а саме: 992,40 грн судового збору та 6 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Суд першої інстанції виходив з того, що:

позивач надала до суду докази належності їй на праві власності земельної ділянки, за якою ведеться відеоспостереження із зазначенням її конфігурації, розташування житлового будинку;

з відеозапису, який знаходиться в матеріалах справи, видно, що кут огляду камери розташований з направленням на земельну ділянку позивача та вхід до її будинку;

з фотознімків, наданих представником відповідача на обґрунтування заперечень щодо позовних вимог, також вбачається, що відеокамера фіксує подвір`я позивача (там знаходиться її автомобіль) та вхід до житлового будинку;

таке спостереження за земельною ділянкою та приватним житловим будинком є втручанням в її особисте та сімейне життя, порушує конституційне право позивача на недоторканість особистого та сімейного життя;

також позивач на обґрунтування розміщення камер на житловому будинку ОСОБА_2 , встановлення огорожі на її земельній ділянці надав фотознімки АДРЕСА_1 , з яких вбачається взаємне розміщення житлових будинків позивача та відповідачів, а також місця розташування відеокамер на житловому будинку, з допомогою яких проводиться відеоспостереження;

отже, спірна відеокамера, встановлена відповідачами на належному їм житловому будинку, є камерою відеоспостереження, яка перебуває у робочому стані та якою ведеться відеоспостереження в розумінні статті 307 ЦК України за територію, на якій розташоване приватне домоволодіння позивача, тобто позовні вимоги обґрунтовані;

з огляду на задоволення позовних вимог, суд першої інстанції зробив висновок про стягнення з відповідачів на користь позивача судового збору у розмірі 992,40 грн та витрат на оплату послуг адвоката в розмірі 6 000,00 грн.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 14 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 19 січня 2024 року скасовано та ухвалено нову постанову.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про захист особистого немайнового права відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 1 488,60 грн.

Апеляційний суд виходив з того, що:

сторони є сусідами, між якими тривалий час існують неприязні відносини, часто виникають конфлікти, що підтверджується самим позовом та копіями постанов щодо розгляду адміністративних правопорушень;

по наявним знімках, на яких зображено дві камери відеоспостереження, що розташовані на будинку відповідачів, неможливо встановити, в яку саме сторону та під яким кутом нахилу, і з яким граничним кутом огляду направлені ці камери;

матеріали справи не містять належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження доводів позову щодо огляду території позивача, входу до її будинку та земельної ділянки відеокамерами відповідачів;

позивачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що встановленням камер спостереження здійснюється втручання в її особисте життя та особисте життя членів її сім`ї, в тому числі, і належних доказів на підтвердження того, що встановлені відповідачем відеокамери мають технічну можливість здійснювати саме запис (фіксацію подій на відеоплівку чи на носій в електронному вигляді). Крім того, на час розгляду справи в суді законодавством не визначено жодного порядку щодо встановлення камер відеоспостереження на фасадах житлових будинках, як і не передбачено видачу дозволів на їх встановлення та необхідність для цього згоди сусідів. Тобто, встановлення камер відеоспостереження є правом власника об`єкта приватної власності;

тому можна дійти висновку, що відеонагляд встановлено відповідачами виключно з метою забезпечення схоронності майна та створення безпечних умов проживання, і цим права позивача не порушуються, в її приватне життя вони не втручаються;

отже, позивачем не доведено, а судом не здобуто жодних доказів в підтвердження того, що відповідачами за допомогою встановлених спірних камер відео спостереження здійснюється відеофіксація та збереження даних щодо відстеження пересування позивача на її території;

з доданого до матеріалів справи відеозапису видно, як автомобіль виїздить за ворота з території приватного будинку на дорогу загального користування. Водночас відеозапис, який долучений до матеріалів справи, взагалі не дозволяє ідентифікувати позивача (чи особу, яка міститься на відео на протилежному боці вулиці), а тому можна дійти висновку, що камери, які фіксують місця загального користування, не можуть вказувати на персоналізацію відеоспостереження лише щодо певної особи. Таким чином, твердження позивача про направленість відеокамер на домоволодіння та земельну ділянку, якими користується вона та члени її родини, є необґрунтованими;

надані відповідачем електронні документи, а саме нібито листування між сторонами в месенджері «Facebook» не можуть підтверджувати жодних даних, оскільки не мають електронних цифрових підписів для ідентифікації осіб, які змоделювали діалог;

аргумент позивача, що відповідач надіслав її сину на мобільний телефон відеоматеріал та повідомив його, що буде здійснювати відеоспостереження за житловим будинком та земельною ділянкою ОСОБА_1 , не відповідає відображеному в такій переписці. У копії листування з «Вадим» в месенджері «Facebook» неможливо встановити достовірність особи, з якою воно велося, та хто саме вів таке листування. Тому суд таке листування не взяв до уваги;

посилання позивача на постанову Верховного Суду від 17 травня 2018 року в справі № 576/910/15-ц є не релевантним до правовідносин у цій справі, оскільки у вказаній справі спір стосувався здійснення періодичної зйомки на мобільний телефон, що за логікою свідчить про можливість збереження відзнятого відеоматеріалу.Водночас у справі, яка розглядається, відсутні докази того, що у відповідачів наявний сервер чи інші носії інформації для зберігання відеоматеріалу, та можливості камери здійснювати такий;

крім того, апеляційний суд вважав, що встановлення відповідачами камер відеоспостереження є правом щодо самозахисту свого цивільного права від порушень і протиправних посягань будь-яких осіб, що закріплене у статті 19 ЦК України. Встановлення відповідачами камер відеоспостереження не заборонено законом та не суперечать моральним засадам суспільства, та в даному випадку, жодним чином не доводить порушення прав позивачів на приватне життя;

чинним законодавством отримання відповідних дозволів на встановлення відеокамер не передбачено;

суд апеляційної інстанції вважав, що позивач не надала жодних належних, допустимих, достатніх, достовірних доказів, що відповідачі порушують її права встановленням камер відеоспостереження, у зв`язку з чим суд першої інстанції на припущеннях дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У квітні 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_4 . Просила постанову Чернівецького апеляційного суду від 14 березня 2024 року скасувати, а рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 19 січня 2024 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суд першої інстанції надавши оцінку доказам, якими обґрунтовувались позовні вимоги, дійшов правильного висновку про необхідність їх задоволення та зобов`язання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 припинити відеоспостереження подвір`я у належному ОСОБА_1 будинковолодінні шляхом демонтажу відеокамери, що його здійснює і знищити усю зібрану щодо цього відеоінформацію;

при скасуванні рішення суду першої інстанції та ухваленні рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції зробив висновки, які спростовуються наявними у матеріалах справи доказами. Ці докази обґрунтовано були прийняті та досліджені судом першої інстанції як такі, що є належними та допустимими;

висновок суду апеляційної інстанції щодо не проведення відеозйомки подвір`я, житлового будинку ОСОБА_1 є помилковим. Ця обставина підтверджується відеоматеріалом, з якого видно, що на моніторі проводиться відеозапис спостереження (зафіксовано роботу відеокамери в режимі відеозапису з фіксацією дати та часу відеозйомки). В подальшому ОСОБА_3 відеозйомку спостереження із монітора за допомогою телефону надіслав ОСОБА_5 . Факт надіслання цього відеоматеріалу ОСОБА_5 відповідач ОСОБА_3 не оспорює. Водночас це є доказом того, що зібрана ним та збережена відеоінформація про особу, без її згоди була розповсюджена відповідачем;

суд апеляційної інстанції безпідставно вдався до аналізу доказів, які відповідачами не оспорювалися, в тому числі відеозйомки, яка міститься в матеріалах справи, зазначивши, що відеоспостереження ведеться тільки за в`їздом до житлового будинку відповідачів та проїжджою частиною дороги. При цьому суд не взяв до уваги тієї обставини, що кут огляду відеокамери направлений на спостереження за подвір`ям, входом в житловий будинок та земельною ділянкою позивача;

висновок суду апеляційної інстанції про те, що на відеоматеріалі неможливо ідентифікувати особу позивача, не узгоджується із матеріалами справи, адже при дослідженні доказів судом першої інстанції та в суді апеляційної інстанції представник відповідачів не заперечував того, що на відео- та фото- знімках зображено саме позивача, належна їй земельна ділянка та житловий будинок. Крім того, суд апеляційної інстанції не прийняв до уваги показання ОСОБА_1 , яка була допитана в суді першої інстанції як свідком, про те, що саме ОСОБА_3 зі свого мобільного телефону надіслав на мобільний телефон її синові ОСОБА_5 матеріали відеозйомки її подвір`я та будинку;

суд апеляційної інстанції помилково вважав неможливим застосування до спірних правовідносин у цій справі висновків щодо застосування норми права, викладених у постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року в справі № 576/910/15-ц.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 723/3362/22 та витребувано справу із суду першої інстанції.

У травні 2024 року матеріали справи № 723/3362/22 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду у складі колегії суддів у кількості п`яти суддів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 24 квітня 2024 року зазначено, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 576/910/15-ц; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований на земельній ділянці кадастровий номер :01:004:0726, розміром 0,0964 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Разом із нею у вказаному будинку зареєстрований та проживає син ОСОБА_5 .

По сусідству з нею через проїжджу частину дороги, навпроти її будинку за адресою: АДРЕСА_1 розташоване домогосподарство, власником якого є ОСОБА_2 .

Відповідно до копії паспорта ОСОБА_3 він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

У вересні 2021 року ОСОБА_3 встановив на житловому будинку, який належить ОСОБА_2 , три камери відеоспостереження.

Згідно з копіями постанов Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 16 червня 2022 року у справі № 723/1820/22, від 16 вересня 2022 року у справі № 723/3164/22 та від 21 вересня 2022 року у справі № 723/3158/22 провадження у справах про адміністративні правопорушення за статтею 173 КУпАП відносно ОСОБА_7 закрито в зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративних правопорушень.

Відповідно до копій постанов Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 05 жовтня 2022 року у справі № 723/3154/22, № 723/3151/22, № 723/3152/22, № 723/3153/22 закрито провадження у справах про адміністративні правопорушення за статтею 173 КУпАП відносно ОСОБА_1 за відсутністю в її діях, зазначених в протоколах, події та складу адміністративного правопорушення.

У матеріалах справи міститься: відеоматеріал, з якого вбачається, що відеокамера з будинку відповідачів направлена на їх ворота та проїзджу частину вулиці; переписка в месенджері та фото розміщення відеокамер на житловому будинку відповідачів.

Позиція Верховного Суду

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду заслухав суддю-доповідача, перевірив наведені у касаційній скарзі доводи, за результатами чого робить висновок про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Відповідно до статті 32 Конституції України, статті 301 ЦК України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Положення цієї статті роз`яснено в рішенні Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року у справі № 2-рп/2012 за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України.

Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення частин першої, другої статті 32 Конституції України, серед іншого, зазначив, що « інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини».

У підсумку, в аспекті конституційного подання Конституційний Суд України роз`яснив, що збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

У частині другій статті 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Згідно з статтею 307 ЦК України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле-, чи відеоплівку лише за її згодою. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле-, чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру.

Інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді (стаття 1 Закону України «Про інформацію»).

Правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв`язку з обробкою персональних даних, регулює Закон України «Про захист персональних даних».

У статті 2 Закону України «Про захист персональних даних» визначено, що персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Закону України «Про інформацію» інформація про фізичну особу (персональні дані) це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом (частини перша, друга статті 21 Закону України «Про інформацію»).

Відповідно до статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Право на захист особистих немайнових прав фізичної особи, як суб`єктивне цивільне право, включає в свій зміст наступні повноваження: а) вимагати від усіх та кожного не порушення особистих немайнових прав; б) вимагати припинення всіх діянь, якими порушуються ці права; в) вимагати відновлення вказаних особистих немайнових прав у випадку їх порушення.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожному гарантовано право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини вказує, що термін «приватне життя» є широким поняттям, який не має вичерпного визначення, і поширюється на безліч аспектів самоідентифікації людини, наприклад, на ім`я особи та зображення, і включає в себе її фізичну та психологічну цілісність. Репутація і честь людини є частиною її самоідентифікації і психологічної цілісності, а тому також охоплюються поняттям приватне життя (BOGOMOLOVA v. RUSSIA, № 13812/09, § 51, ЄСПЛ, 20 червня 2017 року).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2025 року в справі № 274/4247/23 (провадження № 61-7085св24) зазначено, що «розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). Аналіз норм процесуального права, а також норм статей 4, 15, 16 ЦК України дає підстави стверджувати, що захисту в суді підлягає не будь-яке право особи, а саме порушене. Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила … Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій та відхиляє доводи касаційної скарги позивача про те, що він надав належні докази на підтвердження численних порушень, у тому числі протипожежної безпеки, під час встановлення відповідачем торгівельного павільйону, сміттєвого баку, а також камер спостереження, безпосередньої загрози йому у та членам його сім`ї, оскільки при вирішення відповідних позовних вимог необхідно з`ясувати не тільки порушення будь-яких вимог законодавства відповідачем при вчиненні тієї, чи іншої дії, а й порушення такими діями прав саме позивача, причинно-наслідковий зв`язок між загальними порушеннями та порушеними правами позивача. Проте, ним таких доказів судам не надано, що було його процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

У справі, що переглядається:

при зверненні до суду з позовом про захист особистого немайнового права, ОСОБА_1 просила зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 припинити відеоспостереження подвір`я у належному їй будинковолодінні шляхом демонтажу відеокамери, що його здійснює, та знищити усю зібрану щодо цього відеоінформацію. Позов мотивований тим, що сторони є сусідами, житлові будинки яких розташовані паралельно через проїжджу частину. У вересні 2021 року ОСОБА_3 встановив на житловому будинку, який належить ОСОБА_2 , три камери відеоспостереження, одна з яких розташована під таким кутом, що дозволяє вести відеоспостереження за входом до житлового будинку та земельною ділянкою, належних позивачу. На переконання позивача, такі дії відповідачів порушують належні їй немайнові права, є втручанням в її особисте й сімейне життя;

суди встановили, що сторони є сусідами, між якими тривалий час існують неприязні відносини, часто виникають конфлікти, що підтверджується самим позовом та копіями постанов щодо розгляду адміністративних правопорушень;

при задоволенні позову суд першої інстанції вказав, що спірна відеокамера, установлена відповідачами на належному їм житловому будинку, є камерою відеоспостереження, яка перебуває у робочому стані та якою ведеться відеоспостереження в розумінні статті 307 ЦК України за територію, на якій розташоване приватне домоволодіння позивача;

при відмові у задоволенні позову суд апеляційної інстанції вказав, що по наявним знімках, на яких зображено дві камери відеоспостереження, що розташовані на будинку відповідачів, неможливо встановити, в яку саме сторону та під яким кутом нахилу, і з яким граничним кутом огляду направлені ці камери. Крім того, матеріали справи не містять належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження доводів позову щодо огляду території позивача, входу до її будинку та земельної ділянки відеокамерами відповідачів. Також позивачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що встановленням камер спостереження здійснюється втручання в її особисте життя та особисте життя членів її сім`ї, в тому числі, і належних доказів на підтвердження того, що встановлені відповідачем відеокамери мають технічну можливість здійснювати саме запис (фіксацію подій на відеоплівку чи на носій в електронному вигляді). Крім того, на час розгляду справи в суді законодавством не визначено жодного порядку щодо встановлення камер відеоспостереження на фасадах житлових будинках, як і не передбачено видачу дозволів на їх встановлення та необхідність для цього згоди сусідів. Тобто, встановлення камер відеоспостереження є правом власника об`єкта приватної власності. Таким чином, позивачем не доведено, а судом не здобуто жодних доказів в підтвердження того, що відповідачами за допомогою встановлених спірних камер відеоспостереження здійснюється відеофіксація та збереження даних щодо відстеження пересування позивача на її території;

суд апеляційної інстанції також вказав, що з доданого до матеріалів справи відеозапису видно, як автомобіль виїздить за ворота з території приватного будинку на дорогу загального користування. Водночас відеозапис, який долучений до матеріалів справи, не дозволяє ідентифікувати позивача (чи особу, яка видніється на відео на протилежному боці вулиці). Тому камери, які фіксують місця загального користування, не можуть вказувати на персоналізацію відеоспостереження лише щодо певної особи. Таким чином, твердження позивача про направленість відеокамер на домоволодіння та земельну ділянку, якими користується вона та члени її родини, є необґрунтованими;

встановивши, що позивач не довела того, що відповідачі за допомогою встановлених спірних камер відеоспостереження здійснюють відеофіксацію та збереження даних щодо відстеження пересування позивача на її території, апеляційний суд відмовив у задоволенні позовних вимог.

Натомість у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року в справі № 523/11819/15-ц (провадження № 61-6672св22) зазначено, що

«співвласники допоміжних приміщень у гуртожитку зобов`язані не перешкоджати іншим особам у правомірному користуванні такими приміщеннями.

Право спільної власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Особливістю справи, яка переглядається, є те, що спостереження здійснювалося у житлі, яке перебувало у спільній власності/користуванні сторін спору. Відеоспостереження у місцях загального користування квартири, якими повсякденно користується позивачка в особистих (побутових) цілях без згоди останньої, з метою забезпечення схоронності майна відповідачок та контролю за діями няні, яка надавала послуги останнім, не може вважатися пропорційним втручання в приватне життя позивачки.

В аспекті пропорційності втручання колегія суддів ураховує характеристики допоміжних приміщень (кухня та загальний коридор, який забезпечує прохід до кімнат позивачки, кухні та санвузлу), необхідність у користуванні ними позивачкою, цільове призначення приміщень (повсякденне побутове користування), а також те, що забезпечення схоронності особистого майна відповідачок та контроль за діями няні можливі без втручання у приватне життя позивачки, зокрема шляхом встановлення камер відеоспостереження у кімнатах, які перебувають у користуванні відповідачок. При цьому відповідачки не довели існування обґрунтованого ризику зникнення, викрадення їхнього майна.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що внаслідок встановлення відповідачками камер відеоспостереження в місцях загального користування, без згоди позивачки, яка правомірно користуються такими приміщеннями, мало місце втручання у її право на повагу до приватного і сімейного життя, яке з урахуванням наведених вище обставин не можна визнати пропорційним».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року в справі № 910/9627/20 (провадження № 12-59гс21) зазначено, що

«8.19. Закон про РЕ покладає на суди обов`язок при застосуванні його норм враховувати рішення Суду ЄС (Європейського Суду, Загального Суду), прецедентне право якого також є обов`язковим для Секретаріату ЕС.

8.20. Водночас Верховний Суд, розглядаючи складом колегії Касаційного адміністративного суду справу № 640/3041/20, у своїй постанові від 08.09.2021 дійшов висновку, що Рішення Суду ЄС у справі FENS vs Slovak Republic не є джерелом права, яке застосовується адміністративним судом в розумінні статті 9 Конституції України та статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України. Колегія вказала, що Суд ЄС діє лише в межах правової системи Європейського Союзу. При цьому, Верховний Суд бере до уваги, що, враховуючи європейський напрямок розвитку України, а також початок дії Угоди про асоціацію, правові позиції, сформульовані у рішеннях Європейського суду справедливості (Суду ЄС), можуть враховуватися адміністративними судами як аргументація, міркування стосовно гармонійного тлумачення національного законодавства України згідно з усталеними стандартами правової системи Європейського Союзу, однак не як правова основа (джерело права) врегулювання відносин, стосовно яких виник спір. До того ж, Рішення Суду ЄС у справі FENS vs Slovak Republic стосувалось країни-члена Європейського Союзу та правовідносин, які не є релевантними правовідносинам у розглянутій колегією справі.

8.21. Видається, що колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі № 640/3041/20 у своєму висновку про те, що Рішення Суду ЄС у справі FENS vs Slovak Republic не є джерелом права, виходила з того, що у вузькому формально-юридичному значенні джерело права розуміється як сукупність способів об`єктивації волі суб`єктів правотворчості.

8.22. Водночас у ширшому розумінні джерела права охоплюють зовнішнє вираження правових норм, а також положень, що дозволяють встановити зміст права. Так, саме у цьому значенні практика ЄСПЛ є джерелом права, яке дозволяє встановити зміст прав і свобод, визначених у Конвенції і протоколах до неї, хоча як джерело права вона окремо визначена у Законі України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частині четвертій статті 11 ГПК України. Власне, сам ЄСПЛ неодноразово підкреслював саме таке значення своїх рішень. Так, у справі Opuz v. Turkey, No 33401/02, рішення від 09.06.2009 (§ 163), відзначаючи свою роль у перевірці вжиття національними органами всіх розумних заходів для уникнення порушення конвенційного права, ЄСПЛ відзначив: «Здійснюючи цю перевірку та враховуючи, що Суд надає остаточне авторитетне тлумачення прав і свобод, визначених у Розділі I Конвенції, Суд розгляне, чи в достатній мірі національні органи врахували принципи, що випливають із його рішень щодо подібних питань, навіть якщо вони стосуються інших держав». У справі Ireland v. the United Kingdom, no. 5310/71, рішення від 18.01.1978 (§ 154), ЄСПЛ відзначив: «Рішення Суду фактично служать не тільки для вирішення тих справ, які передані на розгляд Суду, а й, у більш загальному вигляді, для прояснення, захисту та розвитку правил, встановлених Конвенцією, тим самим сприяючи дотриманню державами зобов`язань, які вони взяли на себе як Договірні Сторони».

8.23. Отже, рішення Суду ЄС належить розцінювати як таке, що дозволяє встановити зміст положень актів законодавства Європейського Союзу, зазначених у статті 2 Закону про РЕ. Подібно до практики застосування рішень ЄСПЛ, врахуванню підлягають принципи, що випливають із його рішень щодо подібних питань, навіть якщо вони стосуються інших держав».

Отже, враховуючи європейський вектор розвитку України, правові позиції, сформульовані у рішеннях Суду Європейського Союзу можуть враховуватися судами як аргументація, міркування стосовно гармонійного тлумачення національного законодавства України згідно з усталеними стандартами правової системи Європейського Союзу.

Так, у рішенні Суду Європейського Союзу від 11 грудня 2014 року, справа

№ C-212/13, Rynes v Urad pro ochranu osobnich udaju (офіційний текст: eur-lex.europa.eu - C-212/13 Rynes) вирішувалося питання, чи є таке відеоспостереження виключно особистою або побутовою діяльністю, що виключається з дії Директиви 95/46/EC (ст. 3(2)).

Суть справи зводилася до того, що позивач, ОСОБА_8, встановив камеру для захисту власного будинку, яка знімала частину громадського простору. Чеський орган захисту даних оштрафував його за обробку персональних даних без згоди суб`єктів.

За результатами розгляду справи Суд Європейського Союзу зробив такі висновки:

якщо відеоспостереження охоплює громадський простір, воно не є особистою діяльністю;

за вказаних обставин вказана діяльність регулюється директивою, навіть якщо її здійснює фізична особа;

застосування права на захист даних має включати і приватні системи відеонагляду, які можуть впливати на інших осіб.

Таким чином, під час розгляду справ стосовно правомірності побутового відеоспостереження важливим є врахування балансу між безпековими інтересами особи, яка встановила/використовує камеру відеоспостереження і правом на приватність осіб, які можуть опинитися в зоні відповідного відеозапису.

З урахуванням викладеного, касаційний суд вважає за необхідне передати справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду для відступу від висновку щодо застосування норм у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року в справі № 523/11819/15-ц (провадження № 61-6672св22) у спосіб уточнення її висновків, зробивши наступний висновок про те, що: «при розгляді справ стосовно правомірності побутового відеоспостереження важливим є врахування балансу між безпековими інтересами особи, яка встановила/використовує камеру відеоспостереження і правом на приватність осіб, які можуть опинитися в зоні відповідного відеозапису. У кожній конкретній справі в залежності від її обставин суд надає оцінку такому балансу інтересів та в залежності від цього робить висновок про наявність чи відсутність підстав для задоволення позовних вимог».

Керуючись статтями 260, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу № 723/3362/22 передати на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко