КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА

Справа № 488/4945/24
Провадження № 2/488/525/25
РІШЕННЯ

Іменем України

26.05.2025 року м. Миколаїв

Суддя Корабельного районного суду міста Миколаєва Чернявська Я.А., розглянувши цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа: Південне міжрегіональне управління міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання припиненими зобов`язань за договором іпотеки, зняття заборони на відчуження квартири та вилучення запису з державного реєстру іпотек,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Корабельного районного суду м. Миколаєва з цивільним позовом до відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа: Південне міжрегіональне управління міністерства юстиції (м.Одеса), в якому просила: визнати припиненим іпотечний договір від 20.02.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рудою О.М., зареєстрований в реєстрі за №110; виключити запис із реєстраційним номером 2901977 з Державного реєстру іпотек про обтяження іпотекою нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , номер РПВН 13546240, внесений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Руда О.М. 20.02.2006 року; зняти заборону на нерухоме майно та виключити запис із реєстраційним номером 2893488 з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про обтяження іпотекою нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , номер РПВН 13546240, внесений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Руда О.М. 20.02.2006 року; вирішити питання щодо судових витрат.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 17.02.2006 року позивач - ОСОБА_1 (у шлюбі Варавва, копія свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 ), є власником трикімнатної квартири АДРЕСА_2 . Даний договір посвідчений Приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Рудою О.М. за № 105 та зареєстрований в ММБТІ 20.02.2006 року за реєстраційним номером 13546240.

20.02.2006 року між позивачем ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» було укладено кредитний договір №07/ІК-74 за умовами якого банк надав мені кредитні грошові кошти в розмірі 10000,00 доларів США на строк з 20.02.2006 року по 20.02.2021 року із сплатою 14% річних за весь строк фактичного користування кредитом.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором 20 лютого 2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та позивачем було укладено іпотечний договір, посвідчений Приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Рудою О.М., зареєстрований в реєстрі за №110, відповідно до якого в іпотеку банку передано трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яке належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 17 лютого 2006 року, посвідченого Приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Рудою О.М. за №105 та зареєстрований в ММБТІ 20.02.2006 року за реєстраційним номером 13546240.

Зобов`язання за вищевказаним кредитним договором позивач виконала в повному обсязі.

Однак, АКБ «Тас-Комерцбанк» всупереч нормам закону, не вжив заходів для припинення іпотеки, зняття обтяження та заборони відчуження з нерухомого майна.

Ураховуючи те, що обтяження у вигляді заборони формально залишає за позивачем право власності, однак суттєво обмежує її права у розпорядженні таким, вважає, що порушене її право на володіння та розпорядження власним майном.

На підставі зазначеного позивач звернувся до суду з даним позовом.

07.11.2024 року ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено до підготовчого розгляду.

03.04.2025 року ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судове засідання 08.05.2025 року сторони не з`явились, були повідомлені про час та місце розгляду справи у порядку встановленому ст.ст. 128, 130 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 надала до суду заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі просила про задоволення позову.

Представник відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - адвокат Шилець А.Р., скористався правом на надання відзиву на позов в якому заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав наведених у відзиві.

Третя особа Південне міжрегіональне управління міністерства юстиції (м. Одеса) надала до суду пояснення щодо позову, просила про їх врахування при винесенні рішення.

Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Враховуючи вимоги частини 1 статті 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті.

Суд, дослідивши матеріали та обставини справи, письмові докази, взявши до уваги заяви сторін по справі прийшов до наступного.

Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

На підставі договору купівлі-продажу від 17.02.2006 року позивач - ОСОБА_1 (у шлюбі Варавва, копія свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 ), є власником трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , договір посвідчений Приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Рудою О.М. за № 105 та зареєстрований в ММБТІ 20.02.2006 року за реєстраційним номером 13546240.

20.02.2006 року між позивачем ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» було укладено кредитний договір №07/ІК-74 за умовами якого банк надав позивачу кредитні грошові кошти в розмірі 10000,00 доларів США на строк з 20.02.2006 року по 20.02.2021 року із сплатою 14% річних за весь строк фактичного користування кредитом.

20.02.2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та позивачем ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, посвідчений Приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Рудою О.М., зареєстрований в реєстрі за №110, відповідно до якого в іпотеку банку передано трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яке належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 17.02.2006 року, посвідченого Приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Рудою О.М. за №105 та зареєстрований в ММБТІ 20.02.2006 року за реєстраційним номером 13546240.

Як вбачається з матеріалів справи, зобов`язання за вищевказаним кредитним договором позивач виконала в повному обсязі, проте, АКБ «Тас-Комерцбанк» не вжив заходів для припинення іпотеки, зняття обтяження та заборони відчуження з нерухомого майна.

З метою зняття обтяжень з предмета іпотеки за іпотечним договором в позасудовому порядку, позивач звернулась з відповідною заявою до відповідача, який виступає правонаступником ВАТ «Сведбанк», який в свою чергу був правонаступником АКБ «Тас-Комерцбанк», для підтвердження виконання кредитного та припинення іпотечного договорів, проте таке звернення залишилося без задоволення.

Відповідно до листа/відповіді від. 13.09.2024 року Фонда гарантування вкладів фізичних осіб вбачається, що згідно даних архівів ПАТ «ОМЕГА БАНК», які знаходяться у володінні фонду, заборгованість за кредитним договором №07/ІК-74 від 20.02.2006 року, укладеним між АКБ «Тас-Комерцбанк» (правонаступник якого - ПАТ «ОМЕГА БАНК») та позивачем ОСОБА_2 , була погашена у березні 2011 року, відповідні рахунки закрито банком 16.03.2011 року.

Відповідно до листа/відповіді Національного банку України, вбачається, що правонаступником всіх прав та зобов`язань Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» було ВАТ «Сведбанк», найменування якого неодноразово змінювалося: у 2009 році на Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», у 2013 році на Публічне акціонерне товариство «Омега Банк». Також зазначено, що відповідно до Статуту ПАТ «ОМЕГА БАНК» у новій редакції ПАТ «ОМЕГА БАНК» стало правонаступником по всіх правах та зобов`язаннях АТ «Сведбанк», яке було правонаступником по всіх правах та зобов`язаннях ВАТ «Сведбанк» та приєднаного у процесі реорганізації Приватного акціонерного товариства «Сведбанк Інвест».

Правлінням Національного банку України було прийнято рішення «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Омега Банк». В описах архівних справ ПАТ «Омега Банк» кредитна справа на ім`я позивача відсутня та на архівне зберігання до Національного банку України уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Омега Банк» не передавався. 18.06.2015 року Фонд ухвалив рішення створити перехідний банк під назвою Публічне акціонерне товариство «Перехідний Банк «РВС Банк», яке відповідно до положень статуту стало правонаступником прав та обов`язків за вимогами кредиторів (вкладників) за переданими зобов`язаннями ПАТ «Омега Банк». Згідно з рішенням виконавчої дирекції Фонду від 18 березня 2016 року №371 ПАТ «Перехідний банк «РВС БАНК» з 19.03.2016 року втратив статус перехідного банку. 01.11.2016 року Національний банк України погодив статут Публічного акціонерного товариства «РВС Банк». 08.11.2018 року Національний банк України погодив статут Акціонерного товариства «РВС Банк» та 14.11.2018 року проведено державну реєстрацію змін. Відповідно до положень статуту АТ «РВС БАНК» є правонаступником ПАТ «РВС БАНК», яке було правонаступником активів за переданими зобов`язаннями ПАТ «Омега Банк».

Відповідо до листа/відповіді Акціонерного товариства «РВС Банк» за №2623/24 від 25.09.2024 року вбачається, що АТ «РВС Банк» є частковим (сингулярним) правонаступником ПАТ «Омега Банк», що є правонаступником ПАТ «Сведбанк», що є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», до якого перейшли лише окремі права та обов`язки ПАТ «Омега Банк», серед яких немає прав та обов`язків за кредитним договором, укладеним із позивачем ОСОБА_2 , у зв`язку із цим, у Банку відсутні підстави для видачі довідки про погашення заборгованості за кредитним договором №07/ІК-74 від 20.02.2006 року.

Таким чином, на теперішній час юридичної особи (фінансової установи), яка б мала прав кредитора за кредитним договором на підставі якого було накладено оспорювану заборону, немає.

Зазначені вище обставини підтверджують про те, що заборгованість за кредитним договором, позивачем повністю погашена, що також підтверджується довідкою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 13.09.2024 року.

Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Руда О.М., припинила нотаріальну діяльність з 21.05.2024 року відповідно до наказу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) №863/13.4-06 від 13.05.2024 року.

Приватні нотаріуси підпорядковуються управлінню юстиції, задля зняття/припинення вищезазначеного обтяження позивач звернулася з відповідною заявою до Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Одеса).

З наданої відповіді № 56189/05.1-28 від 25.10.2024 року вбачається, що всі документи приватного нотаріуса Руда О.М. передано на зберігання до Державного нотаріального архіву Миколаївської області. Також, зазначений правовий механізм зняття заборони відчуження майна та рекомендовано звернутися з даного питання особисто, або через представника з нотаріально посвідченою довіреністю, до будь-якої державної нотаріальної контори або приватного нотаріуса з наданням перелічених документів перелічених у наданій відповіді або звернутися до суду.

З отриманої відповіді Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради № 19.03.02-04 від 02.09.2024 року щодо зняття обтяження на квартиру позивачу рекомендовано звернутися до суду і, при отриманні рішення суду, звертатися до суб`єкта державної реєстрації.

Правовий режим власності, відповідно до ст. 92 Конституції України визначається виключно законами України.

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема: припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Згідно з ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Також відповідно до ч. 1ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 575 ЦК України іпотека визначена як окремий вид застави нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

За змістом правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 15.05.2013 у справі № 6-26 цс 13 вбачається, що вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.

Крім цього, у п. 2 постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 3 червня 2016 року № 5 роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право вразі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Як передбачено ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Іпотека має похідний характер і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобовязання або закінчення строку дії іпотечного договору; визнання іпотечного договору недійсним. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку Відповідно до п. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-1V державній реєстрації прав підлягають: заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

Відповідно до п. 25 розділу «Державна реєстрація відомостей про припинення обтяження» Порядку ведення державного реєстру обтяжень рухомого майна затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 5 липня 2004 року № 830 в редакції від 03.07.2015 року реєстратор вносить до Реєстру відомості про припинення обтяження в день надходження заяви чи рішення уповноваженого органу.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, провадження №14-144цс18 зазначено, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема: припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення.

За змістом правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 15.05.2013 у справі № 6-26 цс 13 вбачається, що вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.

Крім цього, у п. 2 постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 3 червня 2016 року № 5 роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

За частиною 2 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація обтяжень здійснюється на підставі: встановленої законом заборони користування та/або розпорядження нерухомим майном; рішень судів, що набрали законної сили.

Згідно ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Оскільки, на даний час у позивача немає невиконаних майнових зобов`язань за кредитним договором від 20.02.2006 року тому, існування заборони на належну позивачу квартиру - є безпідставною та такою, що порушує охоронювані законом майнові права на розпорядження цим майна, а тому встановлене обтяження, підлягає припиненню.

Ураховуючи наведене, а також те, що обтяження у вигляді заборони формально залишає право власності за позивачем, однак суттєво обмежує її право у розпорядженні таким, тому підлягає захисту.

На підставі зазначеного суд дійшов висновку про задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача стягується судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до Постанови КЦС ВС від 30.09.2022 року за № 761/38266/14, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть, у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулося у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явилися всі учасники такої справи.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 258-259, 264-265, 268, 354 ЦПК України,суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа: Південне міжрегіональне управління міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання припиненими зобов`язань за договором іпотеки, зняття заборони на відчуження квартири та вилучення запису з державного реєстру іпотек задовольнити.

Визнати припиненим іпотечний договір від 20.02.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рудою О.М., зареєстрований в реєстрі за №110.

Виключити запис із реєстраційним номером 2901977 з Державного реєстру іпотек про обтяження іпотекою нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , номер РПВН 13546240, внесений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Руда О.М. 20.02.2006 року.

Зняти заборону на нерухоме майно та виключити запис із реєстраційним номером 2893488 з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про обтяження іпотекою нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , номер РПВН 13546240, внесений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Руда О.М. 20.02.2006 року.

Стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (, адреса: 04053, Київ, вул. Січових Стрільців, 17) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) суму судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення суду в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 )

Відповідач - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (, адреса: 04053, Київ, вул. Січових Стрільців, 17)

Третя особа - Південне міжрегіональне управління міністерства юстиції (м. Одеса) (, адреса: 49005, м. Дніпро, пр. Дмитра Аворницького, 21-А)

Суддя Я.А. Чернявська