Справа № 161/1337/25
Провадження № 2/161/2580/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2025 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Гриня О.М.,

за участю секретаря судового засідання Шепелюка Д.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Виконавчий комітет Луцької міської ради, про стягнення аліментів та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини,

В С Т А Н О В И В:

1. Описова частина рішення.

1.1. Позиція позивача.

22 січня 2025 року ОСОБА_2 (далі позивач, ОСОБА_2 ) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 (далі відповідач, ОСОБА_3 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Виконавчий комітет Луцької міської ради (далі третя особа, орган опіки та піклування), про стягнення аліментів та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з лютого 2018 року по вересень 2020 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач вказує, що відповідач наразі виїхала за кордон де постійно проживає, а донька проживає з ним та перебуває на повному його утриманні. Вважає, що самостійно виховує та утримує доньку.

Також зазначає, що встановлення факту самостійного виховання дитини необхідне йому для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Посилаючись на вищевикладене позивач просить суд:

1) стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання доньки в розмірі 1/10 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною повноліття;

2) встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт самостійного виховання та утримання позивачем неповнолітньої доньки.

1.2. Позиція відповідача.

Відповідач-1 не скористалася своїм правом подати письмовий відзив на позов, а також взяти участь у судовому засіданні, хоча була належним чином повідомлена про розгляд справи.

1.3. Позиція органу опіки та піклування.

У надісланому на адресу суду висновку орган опіки та піклування вважає за доцільним встановити факт самостійного виховання доньки батьком.

1.4. Позиція учасників справи у судовому засіданні.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не прибула, про причини неявки суд не повідомила, хоча про дату, час і місце судового розгляду була повідомлена належним чином.

Орган опіки та піклування свого представника у судове засідання не направив, але у письмовій заяві просить суд слухати справу за його відсутності.

1.5. Щодо заочного розгляду справи.

Частиною першою статті 280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Оскільки відповідач не прибула у судове засідання та не подала відзиву на позов, враховуючи, що позивач не заперечував щодо заочного розгляду справи, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи.

2. Мотивувальна частина рішення

Заслухавши пояснення присутнього представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з таких підстав.

2.1. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що у період з лютого 2018 року по вересень 2020 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Наразі дитина зареєстрована та фактично проживає разом з позивачем за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 березня 2023 року №161/21656/20, місце проживання дитини визначено з позивачем.

Згідно акту обстеження умов проживання від 31 грудня 2024 року, який складений спеціалістами Служби у справах дітей Луцької міської ради, дитині за адресою АДРЕСА_1 створені належні умови для її проживання та розвитку.

Згідно витребуваних судом відомостей органів Державної прикордонної служби України, в останнє відповідач 01 жовтня 2024 року виїхала за межі території України у Республіку Польщу та не поверталася. Також відповідач перебувала на території України у періоди з 19 червня 2022 року по 24 травня 2023 року, з 21 липня 2023 року по 24 липня 2023 року, з 21 вересня 2024 року по 01 жовтня 2024 року.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показала, що є матір`ю позивача та фактично проживає разом з ним та онукою у АДРЕСА_1 . Зазначала, що відповідач виїхала за кордон та рідко спілкується з донькою. В останнє приїжджала в Україну у вересні-жовтні 2024 року та декілька днів жила з донькою у будинку, з її дозволу.

Орган опіки та піклування надав суду висновок про доцільність встановлення факту самостійного виховання позивачем дитини. Цей висновок мотивований результатами опитування ОСОБА_5 (матері позивача) та самої дитини.

Отже, дослідивши подані сторонами у справі докази, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини виникли з приводу встановлення факт самостійного утримання та виховання сина, який необхідний заявнику для підтвердження права позивача на отримання відстрочки від призову під час мобілізації, а також з приводу стягнення аліментів на дитину.

2.2. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів.

2.2.1. Зміст спірних правовідносин та норми права, що їх регулюють.

Спірні правовідносини стосуються здійснення одним із батьків утримання неповнолітньої дитини, тому врегульовані положеннями Сімейного кодексу України (далі СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).

Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

При визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (частини перша та друга статті 182 СК України).

Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви (частина перша статті 191 СК України).

2.2.2. Щодо наявності підстав для присудження аліментів та період їх присудження.

Як було встановлено судом, спільна дитина сторін наразі проживає з позивачем та перебуває на його безпосередньому утриманні.

З огляду на вищевикладене, слід стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини.

2.2.3. Щодо визначення розміру аліментів.

Частина перша статті 182 СК України зобов`язує суд проаналізувати ряд обставин під час визначення розміру аліментів, з приводу чого суд зазначає таке.

Матеріали справи не містять будь-яких відомостей про стан здоров`я дитини, а тому суд презюмує, що він є задовільним.

Відповідач не надала відомостей про свій стан здоров`я та матеріальне забезпечення.

Відомостей про наявність у відповідача інших утриманців остання також не надала.

Позивач також не довів суду наявність у відповідача на праві власності, володіння та/або користування майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав.

Окрім того позивач не довів суду наявність витрат відповідача, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи.

Інших обставин, що мають істотне значення та мають враховуватися під час присудження аліментів, суд не вбачає.

Проаналізувавши всі наявні в матеріалах справи докази, врахувавши обставини, передбачені частиною першою статті 182 СК України, а також зважаючи на закріплені у частині дев`ятій статті 7 СК України принципи справедливості, добросовісності та розумності, якими врегульовані сімейні відносини, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід щомісячно стягувати аліменти у розмірі 1/10 частки її заробітку (доходу), тобто, задовольнивши позов у цій частині.

Такий розмір аліментів, на переконання суду, буде достатнім для належного утримання дитини, її фізичному та духовному розвитку.

2.3. Щодо позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком.

2.3.1. Щодо питання підсудності цього спору суду в порядку цивільного судочинства, а також допустимості його розгляду у позовному, а не окремому провадженні.

Перед вирішення спору по суті суд вважає за доцільним зупинитися на питанні підсудності цього спору суду в порядку цивільного судочинства, а також допустимості його розгляду саме в порядку позовного провадження, а не окремого, адже позовні вимоги стосуються встановлення певного факту, що можливе в обох видах проваджень, передбачених цивільним процесом.

На момент розгляду справи судом та звернення позивача до суду, правова позиція з приводу підсудності релевантних справ про встановлення факту самостійного виховання одним із батьків дитини, з метою, зокрема, підтвердження права на відстрочку від призову, висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22 (далі Постанова).

У пункті 90 Постанови зазначено, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, то питання, заявлене у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні.

Вказана постанова прийнята з спільною окремою думкою суддів Великої Палати Верховного Суду ОСОБА_6 , Гриціва М. І., Єленіної Ж. М., Желєзного І. В., Кишакевича Л. Ю., Кравченка С. І., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., яка зводиться до того, що за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, висновок Великої Палати Верховного Суду стосовно можливості розгляду заяви про встановлення факту самостійного виховання дитини лише в межах справи при наявності спору між батьками щодо зміни обсягу їх батьківських прав та обов`язків суперечить правовій меті законів України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про військовий обов`язок і військову службу» в частині отримання особами, які самостійно виховують та утримують дітей, відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби, а також Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560. У вказаному Порядку зазначено вичерпний перелік документів, які підтверджують наявність підстав для відстрочки, зокрема рішення суду про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.

Частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Отже, зважаючи на вищевикладену позицію Великої Палати Верховного Суду, позивач вірно визначив її підсудність суду, в порядку цивільного судочинства, і саме в порядку позовного провадження.

2.3.2. Норми права, які застосував суд до розглядуваних правовідносин, та мотиви їх застосування.

2.3.2.1. Положення матеріального закону, який регулює сімейні відносини.

Оскільки спірні правовідносини виникли з приводу участі батька та матері у вихованні та утриманні дитини, вони врегульовані Сімейним кодексом України (далі СК України), а саме главою 13 цього Кодексу «Особисті немайнові права і обов`язки батьків та дітей».

Так, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина 2 статті 3 Сімейного кодексу України, далі також СК).

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (частина 2 статті 141 СК).

Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (частина 1, 2 статті 150 СК).

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (частина 4 статті 155 СК).

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (частина 2 статті 157 СК).

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (частина 1 статті 164 СК).

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

2.3.2.2. Положення законодавства, яке регулює порядок призову на військову службу за мобілізацією.

Також спірні правовідносини стосується виконання позивачем військового обов`язку, а конкретніше, наявності у нього підстав для відстрочки від призову за мобілізацією, у зв`язку з сімейними обставинами самостійного вихованні та утриманні дитини. Ці відносини врегульовані Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 560 (далі Порядок №560).

Не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (абзац 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію (пункт 56 Порядку №560)

За наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації (пункт 58 Порядку №560).

2.3.2.3 Окремі норми процесуального права.

Окрім норм матеріального права, який навів суд вище, важливим аспектом цієї справи є застосування норм процесуального права, а саме яке регулюють доказування у цивільному процесі, тягар доведення певних обставин, оцінки судом доказів.

Також, на переконання суду, оскільки справа стосується встановлення певного юридичного факту, і за позицією Великої Палати Верховного Суду, яка була викладена раніше, підсудна суду в порядку позовного провадження, до даних правовідносин можливе субсидіарне застосування процесуального закону, який регулює провадження у справах про встановлення певних юридичних фактів.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 3, 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, далі ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України).

Суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні (пункт 2 частини 1 статті 315 ЦПК України).

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина 2 статті 315 ЦПК України).

2.3.3. Позиція суду.

2.3.3.1. Щодо питання наявності порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів позивача.

Системний аналіз статті 315 ЦПК України свідчить, що перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку не є вичерпним. У судовому порядку можуть бути встановлені й інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не передбачено іншого порядку їх встановлення, зокрема встановлення факту батьківства, володіння будинком на праві власності тощо.

Водночас важливе значення має вимога про обов`язкове зазначення у заяві мети встановлення юридичного факту, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. У заяві необхідно також зазначити причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, та навести докази його існування.

В цьому контексті слід звернути увагу на положення статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), якими передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Ці ж положення знаходять своє відображення у частині першій статті 4 ЦПК України, якою передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Тобто, обов`язковою передумовою для звернення до суду в порядку цивільного судочинства є наявність порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів позивача (заявника).

Суд констатує, що позивач обґрунтовував необхідність встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини потребою подальшого отримання ним права на відстрочку від призову на військову службу, проте не подав доказів на підтвердження наявності відмови уповноваженого органу в реалізації його такого права.

В чому ж тоді полягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси позивача, суду не зрозуміло, і в своєму усному виступі під час судового засідання, представник позивача не конкретизував, в чому саме порушені права позивача в цій частині.

2.3.3.2. Щодо невід`ємності обов`язку батьків утримувати та виховувати дитину та виключні випадки, коли можливе встановлення протилежного.

Суд зазначає, що сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Одним із таких спорів може бути спір про позбавлення батьківських прав.

Так, пунктом 2 частини першої статті 164 СК встановлено, що батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Зокрема батьки можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розглядати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Саме по собі посилання позивача на те, що відповідач-1 не приймає участі у вихованні дитини ніякої участі у вихованні дитини не приймає та не утримує її, не може свідчити про те, що вона не зобов`язана приймати участі у житті та вихованні дитини, в силу прямих вимог СК України.

Натомість, з огляду на встановлений статтею 65 Конституції України конституційний обов`язок захищати Вітчизну, незалежність та територіальну цілісність України, надаючи оцінку доводам і доказам у цій справі стосовно самостійного виховання і утримання одним з батьків дитини, суд має обережно застосовувати таку процедуру, не допускаючи ситуацій, за яких виникав би сумнів у пред`явленні позовів військовозобов`язаних / військовослужбовців з метою штучного створення умов та обставин, які могли б бути підставою для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» та / або звільнення з військової служби на підставі частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Обставини цієї справи, а саме наявність у позивача статусу військовозобов`язаного, не бажання позивача пред`являти позову про позбавлення батьківських прав за одночасних тверджень про невиконання матір`ю своїх обов`язків, наводять суд на думку про нещирість позивача, штучність цього позову та відсутності реальних виключних обставин неможливості виконання матір`ю своїх обов`язків.

На переконання суду, для встановлення обставин самостійності виховання позивачем дитини обов`язковим елементом є підтвердження виключних (непереборними / винятковими / неординарними / особливими) у конкретних життєвих ситуаціях (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, в той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території, в полоні і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо).

Наведених вище виключних обставин, зокрема позбавлення фактичної змоги виконувати свої обов`язки іншого з батьків, у даній справі відсутні, а саме по собі перебування матері за кордоном, та проживання дитини з батьком в Україні, не свідчить про самостійне виховання та утримання дитини ним.

До того ж, допитавши свідка було встановлено, що матір періодично контактує з дитиною, а у вересні-жовтні 2024 року 3 дні перебувала з дитиною та жила безпосередньо у будинку позивача. Тобто, матір бере участь у вихованні дитини.

А стосовно утримання дитини слід зазначити, що оскільки на користь позивача присуджені аліменти, вказане підтверджує, що матір бере участь і в утриманні дитини.

Суд наголошує, що факт свідомого ухилення іншого з батьків від участі у вихованні та утриманні дитини може бути підтверджений лише рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення відповідача батьківських прав. Тобто, захист порушених прав у зв`язку самоусуненням від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку шляхом пред`явлення позову про позбавлення батьківських прав, а не позову про встановлення факту самостійного виховання дитини.

Такий підхід до вирішення цієї справи, на переконання суду, цілком відповідає мотивам, з яких виходила Велика Палата Верховного Суду у справі №201/5972/22, адже конкретних вказівок, з яким із видів позову повинна звернутися заінтересована особа для підтвердження обставин самостійного виховання дитини - у ній не наведено. Суд вважає, що таким позовом має бути саме про позбавлення батьківських прав, а не встановлення юридичного факту, з міркувань, що були висловлені вище.

2.3.3.3. Загальний висновок суду стосовно позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання дитини.

Оскільки позивач звернувся до суду з позовом про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини без наявних порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів позивача з боку інших осіб, враховуючи, що обов`язок батьків виховувати та утримувати дитину є невід`ємним, а встановлення факту протилежного у позовному провадженні можливе лише під час вирішення спору про позбавлення батьківських прав, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити за безпідставністю.

2.4. Щодо розподілу судового збору та допуску рішення до негайного виконання в частині.

Оскільки суд задовольнив позов в частині вимоги про стягнення аліментів, а позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору за таку вимогу, ставку судового збору у розмірі 1 211,20 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави.

Також, на підставі пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України, рішення суду слід допустити до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць.

Керуючись ст.ст.141, 265, 280, 430 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, - задовольнити частково.

Стягувати щомісячно з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання їх доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/10 (однієї десятої) частки від її заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 січня 2025 року та до досягнення дитиною повноліття.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).

Рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачем у справі є ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачем у справі є ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача є Виконавчий комітет Луцької міської ради, м. Луцьк, вул. Богдана Хмельницького, буд.19, .

Повний текст рішення суду складений та підписаний 02 червня 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Олександр ГРИНЬ