КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №756/2460/22 Головуючий у 1 інстанції: Шевчук А. В.
Провадження №22-ц/824/2048/2025 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Євграфової Є.П., Писаної Т.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 травня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення збитків.

Просив стягнути з відповідача на свою користь 60 000 грн., 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 768,40 грн. судового збору.

В обґрунтування позову зазначив, що 26.07.2019 року перерахував кошти у розмірі 60 000 грн. на рахунок ОСОБА_2 .

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05.04.2021 року у справі №759/23207/19 було скасовано постановою Київського апеляційного суду від 01.02.2022 року, при цьому відмовляючи у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 60 000 грн. безпідставно набутих грошових коштів встановлено, що «сторони перебували у ділових відносинах, що передбачали фінансові операції і перерахування ОСОБА_1 з власної ініціативи грошових коштів у розмірі 60 000 грн. на розрахунковий рахунок ОСОБА_2 , що не трансформує перераховану суму у безпідставно набуте майно, а тому відсутні підстави для застосування до даних правовідносин положення статті 1212 ЦК України».

Позивач зазначає, що він дійсно звертався до ОСОБА_2 , як директора ТОВ «Консалтингова Компанія «Центр підтримки і розвитку бізнесу» для отримання послуг супроводу на ринку фінансових послуг при цьому, а ні ТОВ «Факторингова Компанія «Паритет», а ні ОСОБА_1 не були надані послуги вартістю 60 000 грн. в межах встановлених постановою Київського апеляційного суду по справі №759/23207/19 від 01.02.2022 року ділових відносин.

Зважаючи на факт ненадання послуг позивачу вартістю 60 000 грн., він намагався неодноразово зв`язатися з відповідачем, для їх повернення, однак позитивної відповіді від відповідача про повернення коштів не отримав, що й стало приводом для вказаного позову.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 30 травня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 1 серпня 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Кузьмічов О.Д. подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Оболонського районного суду міста Києва від 30 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завдані збитки в розмірі 60 000 грн.

В обґрунтування апеляційний вимог зазначив, що судом першої інстанції неповно досліджено докази, що призвело до необґрунтованих висновків.

Вказує, що не зрозуміло, яке відношення сторони мають до ТОВ «Консалтингова Компанія «Центр підтримки і розвитку бізнесу» та ТОВ «Факторингова Компанія «Паритет» та які послуги зазначені в п. 5 та п. 6 кошторису.

Крім того, ОСОБА_2 не могла пояснити за які саме послуги було сплачено 60 000 грн., оскільки в кошторисі не було таких цін.

Зазначає, що відповідач у відзиві на позовну заяву не заявляла, що послуги оплачувались після надання визначених послуг і що оплата послуг є їх прийняттям.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_2 не скористалась своїм правом на подачу відзиву, що не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1ст.7ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачений ч. 13 ст. 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5ст. 272 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що зі змісту постанови Київського апеляційного суду від 01.02.2022 року у справі №759/23207/19 вбачається, що ОСОБА_2 є засновником ТОВ «Консалтингова Компанія «Центр підтримки і розвитку бізнесу», а ОСОБА_1 є співзасновником ТОВ «Факторингова Компанія «Паритет». Як убачається з переписки електронною поштою та у месенджерах, між позивачем та відповідачем існували ділові відносини, що передбачали проведення відповідних фінансових операцій.

Між сторонами було укладено усний цивільно-правовий договір про надання юридичних послуг та послуг фінансового супроводу, що не заперечується сторонами.

У вказаній переписці, крім іншого, з 24.01.2019 року йдеться про договір про надання юридичних послуг, в тому числі обговорювався відкоректований кошторис по послугам ТОВ «Консалтингова Компанія «Центр підтримки і розвитку бізнесу», а також перелік необхідних документів, які є необхідними для початку роботи.

З цієї ж переписки вбачається, що ТОВ «Факторингова Компанія «Паритет» 29.01.2019 року звертається до ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 з підтвердженням готовності оплати по кошторису п.1, п.2 в любий час.

26.06.2019 року ОСОБА_2 від імені ТОВ «Консалтингова Компанія «Центр підтримки і розвитку бізнесу» звертається до ОСОБА_1 та пересилає повторно перелік документів і інформації необхідної для підготовки документів на отримання істотної участі в фінансовій установі.

В свою чергу ТОВ «Факторингова Компанія «Паритет» надсилає 09.07.2019 року ОСОБА_2 в продовження їх розмови обговорені ними документи, а ОСОБА_2 надсилає номер карти для перерахування коштів оплати своїх послуг до ТОВ «Факторингова Компанія «Паритет».

Зі змісту кошторису по намірам ФК і засновників ФК на отримання дозволу на суттєву участь вбачається поетапна оплата ТОВ «Факторингова Компанія «Паритет» за послуги надані ТОВ «Консалтингова Компанія «Центр підтримки і розвитку бізнесу». При цьому, за п. 6 ТОВ «Консалтингова Компанія «Центр підтримки і розвитку бізнесу» після попередніх оплат, зобов`язувалися, крім іншого, за 25-35 робочих дні підготувати пакет документів ТОВ «Факторингова Компанія «Паритет» на отримання дозволу про погодження з Нацкомфінпослуг прямої суттєвої долі в факторинговій компанії і отримання дозволу, а ТОВ «Факторингова Компанія «Паритет» зобов`язувались оплатити 55 000 грн. наданих послуг.

З цього ж кошторису вбачається, що за п. 5 ТОВ «Консалтингова Компанія «Центр підтримки і розвитку бізнесу» мало розрахувати аналітичні показники фінансового стану ТОВ «Тестудо Груп», підтверджений аудиторською компанією, а ТОВ «Факторингова Компанія «Паритет» зобов`язувалось оплатити 5 000 грн. вартості послуг.

Зі змісту кошторису вбачається, що кошти за надані послуги перераховувались, крім іншого, на карту Приват Банку повідомленої ОСОБА_2 у переписці ОСОБА_1 , в тому числі 60 000 грн. від ОСОБА_1 на вказаний ОСОБА_2 картковий рахунок за квитанцією від 26.07.20019 року.

З огляду на зазначене та наявні докази, між сторонами існували стійкі договірні відносини і ТОВ «Факторингова Компанія «Паритет» здійснювало оплату за надані послуги ТОВ «Консалтингова Компанія «Центр підтримки і розвитку бізнесу», яка за п. 5, п.6 кошторису у сумі складала 60 000 грн.

Отже, враховуючі вказані обставини, та надані докази, суд першої інстанції вважав, що позивач, як замовник послуг, не довів факту невиконання або неналежного виконанням договору про надання послуг відповідачем.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Колегія суддів погоджується із такими висновками місцевого суду, мотивуючи таким.

У статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із частиною четвертою ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із частиною першою ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини четвертої ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (ст.1213 ЦК України), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого. Конструкція ст.1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Отже, норми ст.1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Враховуючи наведене, норма ст.1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту та виникло на підставі позадоговірних зобов`язань. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Окрім того, при системному аналізі ст.1212 ЦК України можливо дійти висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав.

За таких обставин, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Завдання збитків та набуття майна без достатньої правової підстави мають різну правову природу і підпадають під різне нормативно-правове регулювання. На відміну від збитків, для стягнення яких підлягає доведенню наявність складу правопорушення, для повернення безпідставно набутих коштів необхідним є встановлення обставин набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (потерпілого) та те, що набуття або збереження цього майно відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 ВП ВС зазначила, що суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу для обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснюють правильну правову кваліфікацію відносин та застосовують для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено в постанові ВП ВС від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15). Зазначення позивачем конкретної правової норми для обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц).

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, зважаючи на факти, установлені під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (пункти 85, 86 постанови ВП ВС від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17).

Відповідно до частини другої ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Отже, майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб із метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

У постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року в справі №548/741/21 виснувано, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду 10 квітня 2019 року в справі №390/34/17 зазначено, що: "добросовісність (пункт 6 ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доводи апеляційної скарги про те, що є факт перерахування коштів позивачем відповідачу в сумі 60 000,00 грн. та доказів існування між сторонами договору як правової підстави для отримання вказаних коштів у будь-якій формі не існує, не береться до уваги, оскільки у позивача були реквізити картки відповідача, що підтверджується квитанцією про перерахування коштів останньому, в якій чітко зазначено отримувача коштів - ОСОБА_2 , розрахунковий рахунок, а тому позивачці було відомо і мету перераховування коштів.

Крім того, посилання на факт перерахування коштів позивачем відповідачу в сумі 60 000,00 грн. та відсутність між сторонами договору як правової підстави для отримання вказаних коштів у будь-якій формі (чи у формі єдиного документу, чи укладеного у спрощений спосіб шляхом обміну документами, з яких вбачається його зміст) не існує є не прийнятною, оскільки при цьому ж представник апелянта звертає увагу в апеляційній скарзі на те, що в суді першої інстанції були надані пояснення саме про наявність договірних правовідносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо надання послуг, але зобов`язання за цим договором його сторонами не виконувались.

Виходячи із наведеного, позивачем не надано беззаперечних доказів наявності помилки в її діях (помилкового використання шаблону) щодо перерахування коштів на користь відповідача ОСОБА_2 .

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про не доведення абсолютної безпідставності набуття коштів відповідачем та помилковості їх перерахування позивачем. Перерахування відбувалося у незаборонений цивільним законодавством спосіб.

При розгляді спору судом першої інстанції не порушені норми матеріального або процесуального права, а доводи апеляційної скарги за своєю суттю зводяться до переоцінки доказів, яким правильно надана оцінка судом першої інстанції у відповідності до положень ст.89 ЦПК України.

За приписами ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції повно встановив обставини справи, висновки їм відповідають, правильно застосував норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Є.П. Євграфова

Т.О. Писана