РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2025 року

м. Рівне

Справа № 572/2562/24

Провадження № 22-ц/4815/783/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.

учасники справи:

позивач за первісним,

відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1

відповідач за первісним,

позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 20 січня 2025 року у складі судді Ведяніної Т. О., постановлене в м. Сарни Рівненської області о 16 годині 05 хвилин, відомості про дату складання повного тексту рішення відсутні,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 08 жовтня 2010 року вона зареєструвала шлюб із ОСОБА_2 , у якому народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають із нею. Вказувала, що шлюб між сторонами не розірвано, однак спільне господарство ними не ведеться. Вказувала, що не має можливості самостійно забезпечувати дітей, оскільки є особою з інвалідністю ІІІ групи. В той же час відповідач, який хоча також має ІІІ групу інвалідності, однак за станом здоров`я є працездатним, отримує дохід, з огляду на що може утримувати дітей. Просила стягнути на її користь з ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/2 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 14 червня 2024 року і до повноліття дітей.

ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Свої зустрічні позовні вимоги обґрунтовував тим, що неповнолітні діти сторін по справі дійсно проживають із сторонами по справі, однак, догляд та матеріальне забезпечення дітей здійснює саме він, їх батько. Вказував, що мати дітей, ОСОБА_1 , є працевлаштованою, отримує, крім заробітної плати, державну соціальну допомогу на сина ОСОБА_5 , який є дитиною з інвалідністю, а також отримує пенсію у зв`язку з інвалідністю. Стверджував, що ОСОБА_1 має можливість матеріально забезпечувати дітей, однак отримані кошти для цієї мети не надає, через що діти забезпечуються виключно за рахунок батька. Просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/2 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до повноліття дітей.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 20 січня 2025 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення на її користь аліментів на утримання неповнолітніх дітей відмовлено за безпідставністю вимог. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 12 серпня 2024 року і до повноліття дітей. Рішення в частині стягнення аліментів в сумі платежів за один місяць звернуто до негайного виконання. Стягнуто з ОСОБА_1 1211 гривень 20 копійок судового збору в дохід держави.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване положеннями ст. 192 СК України, яка передбачає можливість зміни судом розміру аліментів, визначеного за рішенням суду або домовленістю між батьками, за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, та обґрунтоване тим, що у позивача як платника аліментів з часу їх призначення за судовим наказом майновий стан не погіршився, сімейні обставини не змінилися, а тому відсутні передбачені законом підстави для зміни визначеного судовим рішенням розміру аліментів, які стягуються з нього на користь відповідачки.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі заперечує висновок суду про відмову у задоволенні її позовних вимог з підстав проживання неповнолітніх дітей з батьком та стверджує, що він не відповідає фактичним обставинам справи. Пояснює, що син, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає з нею та її цивільним чоловіком, а донька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає то з батьком, то у бабусі з дідусем (батьками колишнього чоловіка), але кошти на її утримання вона перераховує на її особисту картку. Зазначає, що син ОСОБА_5 не хоче проживати з батьком, а донька ОСОБА_6 навпаки, хоче лишитись з батьком та з бабусею і дідусем. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони по справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 09 листопада 2012 року, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 22 липня 2016 року.

Матеріали справи містять копію повторно виданого Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 12 червня 2024 року, згідно якого 08 жовтня 2010 року Дубенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дубенському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , про що зроблено актовий запис №294.

Звертаючись до суду із позовом про стягнення аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей, ОСОБА_1 покликалась на те, що відповідач, батько дітей, не надає коштів на утримання спільних дітей, хоча має таку фінансову можливість.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог, суд першої інстанції керувався передбаченим законом правом звернення до суду із вимогою про стягнення аліментів того з батьків, з ким проживають діти, та обґрунтоване тим, що діти сторін ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не проживають із матір`ю, а відтак вона не має права на отримання аліментів на їх утримання від їхнього батька.

В ході судового розгляду встановлено, що сторони проживають окремо, і цей факт ними не оспорюється. Більш того, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі підтвердила, що проживає з іншим чоловіком, з яким у неї фактичні шлюбні стосунки.

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. ст. 150, 180 Сімейного кодексу України передбачають, що батьки повинні проявляти турботу про дітей, утримувати їх до досягнення повноліття.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини).

Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Як вбачається із Витягу №03-13-2392 від 13 червня 2024 року про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, що по АДРЕСА_1 , у ньому зареєстровані наступні особи: ОСОБА_2 , 1984 року народження, ОСОБА_1 , 1989 року народження, ОСОБА_4 , 2016 року народження, ОСОБА_3 , 2012 року народження.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що проживає окремо від відповідача, з яким припинені подружні стосунки, та вказує своєю фактичною адресою проживання АДРЕСА_2 , де вона проживає зі своїм цивільним чоловіком та сином ОСОБА_5 , у зв`язку з чим і просить стягнути аліменти на його утримання з відповідача, а на утримання доньки ОСОБА_6 з неї.

Жодних документальних доказів, які в даних обставинах є належним способом доказування у відповідності до вимог ст.77 ЦПК України, апелянтом не надано на підтвердження проживання дітей не за місцем реєстрації, а з нею і її цивільним чоловіком, що, в свою чергу, позбавляє її права на одержання аліментів на утримання дітей, які з нею не проживають.

Відхиляючи апеляційну скаргу, апеляційний суд також враховує пояснення апелянтки, надані суду першої інстанції щодо того, що вона із новим чоловіком ремонтують житло, в якому мають намір проживати, а тому на даний час вона не може забрати дітей, які дійсно проживають із батьком.

Таким чином, правом на отримання аліментів наділений той з батьків, з ким проживають діти, тобто відповідач ОСОБА_2 .

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Рішення суду першої інстанції в частині розміру аліментів, що стягнуті з апелянтки на користь батька її дітей на утримання останніх, в апеляційному порядку не оскаржене, а тому, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом не переглядається.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 20 січня 2025 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 травня 2025 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Шимків С. С.