КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/444/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,

суддів: Желепи О.В., Музичко С.Г.,

при секретарі Яхно П.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київського національного університету технологій та дизайну Міністерства освіти і науки України, треті особи: Міністерство освіти і науки України, виконуючий обов`язки ректора Київського національного університету технологій та дизайну Чабан Віталій Васильович , декан факультету мехатроніки та комп`ютерних технологій Київського національного університету технологій та дизайну Зенкін Микола Анатолійович, завідувач кафедри комп`ютерно-інтегрованих технологій та вимірювальної техніки Київського національного університету технологій та дизайну Здоренко Валерій Георгійович , про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 та Київського національного університету технологій та дизайну Міністерства освіти і науки України на рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Підпалого В.В.,-

встановив:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із названим позовом.

Позивач просила: скасувати наказ № 189о/с від 06 червня 2019 року; поновити ОСОБА_1 на роботі у Київському національному університеті технологій та дизайну на посаді професор д.н. (20 разряд), підрозділ: Факультет мехатроніки та комп`ютерних технологій, Кафедра комп`ютерно-інтегрованих технологій та вимірювальної техніки; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 червня 2019 року до дня поновлення на роботі; заборонити відповідачу приймати співробітників на займану позивачем посаду до закінчення судового розгляду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 з 18 грудня 2015 року працювала у Київському національному університеті технологій та дизайну на посаді професора д.н. (20 разряд).

Згідно наказу № 189о/с від 06 червня 2019 року позивача звільнено з роботи за прогул, відсутність на роботі без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

ОСОБА_1 вважає, що її звільнення відбулось з порушенням чинного законодавства, її права підлягають захисту в судовому порядку шляхом визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягненню середнього заробітку за час її вимушеного прогулу.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року названий позов задоволено частково.

Змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади професора Кафедри комп-ютерно-інтегрованих технологій та вимірювальної техніки Факультету механіки та комп`ютерних технологій Київського національного університету технологій та дизайну Міністерства освіти і науки України відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, з 06 червня 2019 року на 30 червня 2021 року.

Стягнуто з Київського національного університету технологій та дизайну Міністерства освіти і науки України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 323 418 грн 76 коп.

Стягнуто з Київського національного університету технологій та дизайну Міністерства освіти і науки України в дохід держави судовий збір у розмірі 4 002 грн 58 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Київський національний університет технологій та дизайну Міністерства освіти і науки України просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 323 418 грн 76 коп. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача середню заробітну плату у розмірі 562 144 грн 74 коп.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник вимоги поданої апеляційної скарги підтримали, просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача.

Представник Київського національного університету технологій та дизайну Міністерства освіти і науки України підтримала подану апеляційну скаргу, просила відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги представника ОСОБА_1 .

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Київського національного університету технологій та дизайну Міністерства освіти і науки України задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності підстав для скасування наказу № 189 о/с від 06 червня 2019 року.

Враховуючи, що поновлення позивача на роботі є об`єктивно неможливим, оскільки термін дії контракту закінчився 30 червня 2021 року, судом першої інстанції змінено формулювання дати та причини звільнення ОСОБА_1 (з 06 червня 2019 року на 30 червня 2021 року, причини звільнення з ч. 4 ст. 40 КЗпП України на п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України).

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Судом першої інстанції зроблено висновок про те, що з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 323 418 грн 76 коп.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Встановлено, щоОСОБА_1 з 18 грудня 2015 року працювала у Київському національному університеті технологій та дизайну на посаді професора д.н. (20 разряд).

Згідно наказу № 189о/с від 06 червня 2019 року позивача звільнено з роботи за прогул, відсутність на роботі без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Підставою наказу зазначено: службову записку декана факультету МКТ Зенкіна М.А. з резолюцією в.о. ректора Чабана В.В. про відсутність на роботі 1 та 2 лютого 2019 року, пояснення зав. Кафедри КІТВТ Здоренка В.Г., акти комісії кафедри КІТВТ від 07 лютого 2019 року, від 02 березня 2019 року, від 05 квітня 2019 року, акт комісії КНУТД від 08 квітня 2019 року, лист в.о. ректора Чабана В.В. № 07-14/701 від 10 квітня 2019 року, пояснення ОСОБА_1 від 17 квітня 2019 року.

Згідно акту від 01 лютого 2019 року професор кафедри КІТВТ ОСОБА_1 01 лютого 2019 року протягом 6 годин впродовж робочого дня була відсутня на роботі.

Відповідно до акту від 02лютого 2019 року професор кафедри КІТВТ ОСОБА_1.02 лютого 2019 року протягом 6 годин впродовж робочого дня була відсутня на роботі.

07 лютого 2019 року комісією кафедри КІТВТ Київського національного університету технологій та дизайну складено акт про те, що 01 лютого 2019 року та 02 лютого 2019 року протягом шестигодинного робочого дня професора ОСОБА_1 не було ні на території університету, ні на кафедрі, ні в навчальних аудиторіях кафедри, ні у ауд. НОМЕР_1, де знаходиться її робоче місце. На телефонні дзвінки проф. ОСОБА_1 не відповідала.

Після повернення позивачаз відрядження письмове пояснення своєї відсутності на роботі надати відмовилась.

З 08 лютого 2019 року по 05 червня 2019 року включно ОСОБА_1 перебувала на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності.

ОСОБА_1 вважає, що її звільнення відбулось з порушенням чинного законодавства, її права підлягають захисту в судовому порядку шляхом визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягненню середнього заробітку за час її вимушеного прогулу.

Обгрунтовуючи позовну заяву, ОСОБА_1. зазначила, що її звільнено з порушенням чинного законодавства, її права підлягають захисту в судовому порядку шляхом визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягненню середнього заробітку за час її вимушеного прогулу.

Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженим ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події.

Строк, на який працівник приймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.

За ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна роботодавця, з яким укладено трудовий договір.

Пунктом 3 частини 1 статті 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, у тому числі, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

За ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Відповідно до ст. 147-1 КЗпП України, дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Згідно ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Вказані висновки викладено у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2023 року у справі № 727/3114/21, від 22 грудня 2023 року у справі № 756/8875/21.

Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі № 757/45015/20-ц.

Так, обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначила. що 01 лютого 2019 року та 02 лютого 2019 року була задіяна у проведенні науково-практичного семінару кафедри фізкультури КНУТД з лижного спорту, який був організований кафедрою фізичного виховання та профсоюзною організацією КНУТД у спортивних заходах різного рівня та з різних видів спорту. Позивач повідомила, що вказане підтверджується планом заходів кафедри фізичного виховання КНУТД; офіційним договором між профкомом КНУТД та ТОВ «Відпочинок на всі сто»; списком осіб, які брали участь у заході; рахунком, сплаченим профсоюзним комітетом КНУТД.

ОСОБА_1 зазначила, що 08 лютого 2019 року була на робочому місці, вказане підтверджується записом та підписом у журналі реєстрації ключів на пункті охорони.

Так, за ст. 29 КЗпП України, до початку роботи роботодавець зобов`язаний в узгоджений із працівником спосіб поінформувати працівника про: місце роботи (інформація про роботодавця, у тому числі його місцезнаходження), трудову функцію, яку зобов`язаний виконувати працівник (посада та перелік посадових обов`язків), дату початку виконання роботи; визначене робоче місце, забезпечення необхідними для роботи засобами.

Матеріали справи не містять відомостей про дотримання Київським національним університетом технологій та дизайну Міністерства освіти і науки України вимог ст. 29 КЗпП, а саме: визначення робочого місця ОСОБА_1 .

Відтак, факт порушення трудової дисципліни відсутній, оскільки не може бути поставлено в провину працівнику відсутність на робочому місці, місцезнаходження якого не було повідомлено.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки відповідачем не визначено конкретне робоче місце позивача (із зазначенням корпусу, кабінету чи аудиторії), відтак, відсутня можливість встановити факт відсутності ОСОБА_1 на невизначеному робочому місці.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обгрунтовано задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 щодо скасування наказу № 189 о/с від 06 червня 2019 року про звільнення позивача за прогул.

Суд першої інстанції правильно вважав, що оскільки поновлення позивача на роботі є неможливим через закінчення терміну дії контракту 30 червня 2021 року, відтак, необхідно змінити формулювання дати та причини звільнення ОСОБА_1 (дати звільнення: 06 червня 2019 року на 30 червня 2021 року; причини звільнення: з ч. 4 ст. 40 КЗпП України на п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України).

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів не погоджується із рішенням суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 323 418 грн 76 коп.

Так, апеляційний судомздійснено розрахунок середнього заробітку ОСОБА_1 .

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком № 100.

Відповідно до п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів / годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Положенням п. 2 Порядку № 100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Встановлено, що позивача звільнено з роботи з 06 червня 2019 року.

День звільнення не враховується для розрахунку середнього заробітку, а тому правильним є період з 07 червня 2019 року по 30 червня 2021 року.

Колегією суддів встановлено, що за попередні два місця роботи перед звільненням (квітень 2019 року та травень 2019 року) ОСОБА_1 не відпрацювала жодного дня. Відтак, вказаний період виключається із розрахункового періоду.

Згідно довідки Київського національного університетутехнологій та дизайну Міністерства освіти і науки України про розрахунок середньої заробітної плати ОСОБА_1 , у позивача у березні 2019 року нуль відпрацьованих робочих днів. Відтак, березень 2019 року виключається із розрахункового періоду.

Представником відповідача до матеріалів справи долучено копії розрахункових листів ОСОБА_1 за січень 2019 року та лютий 2019 року.

Згідно яких,заробітна плата ОСОБА_1 за січень 2019 року склала 21 176 грн 96 коп., заробітна плата за лютий 2019 року склала 3 122 грн 65 коп.

Робочі дні у січні 2019 року - 25; робочі дні у лютому 2019 року - 1.

Середньоденна заробітна плата складає ((21 176 грн 96 коп. + 3 122 грн 65 коп. - 300 грн 00 коп. виплата за відрядження) : 26 робочий день) 923 грн 06 коп.

За період з 01 липня 2019 року по 30 червня 2021 року середній заробіток становить: 22 615 грн 02 коп. (середньомісячна заробітна плата) х 24 місяці = 542 760 грн 48 коп.

За період з 07 червня 2019 року по 30 червня 2019 року середній заробіток становить: 20 робочих днів х 923 грн 06 коп. = 18 461 грн 20 коп.

Середній заробіток становить 561 221 грн 68 коп.(542 760 грн 48 коп. + 18 461 грн 20 коп.).

Отже, враховуючи положення ч. 3 ст. 235 КЗпП України з Київського національного університету технологій та дизайну Міністерства освіти і науки України на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 561 221 грн 68 коп.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув своєї уваги на вищенаведені положення постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 щодо розрахунку середнього заробітку та дійшов помилкового висновку щодо стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку у розмірі 323 418 грн 76 коп.

Доводи апеляційної скарги Київського національного університету технологій та дизайну Міністерства освіти і науки України про те, що судом першої інстанції не з`ясовано поважності причин, конкретних обставин та доказів відсутності ОСОБА_1 на робочому місці, колегія суддів відхиляє, оскільки вони в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 20 квітня 2023 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ухвалено з порушенням норм процесуального права, відтак підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивача 561 221 грн 68 коп.

В порядку розподілу судових витрат з Київського національного університету технологій та дизайну Міністерства освіти і науки України в дохід держави підлягає стягненню: судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 6 380 грн 62 грн.; судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 9 570 грн 93 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Київського національного університету технологій та дизайну Міністерства освіти і науки України залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення суду.

Стягнути з Київського національного університету технологій та дизайну Міністерства освіти і науки України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 561 221 грн 68 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Київського національного університету технологій та дизайну Міністерства освіти і науки України в дохід держави судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 6 380 грн 62 грн.

Стягнути з Київського національного університету технологій та дизайну Міністерства освіти і науки України в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 9 570 грн 93 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст складено 27 травня 2025 травня.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов

Судді: О.В. Желепа

С.Г. Музичко