Провадження № 22-ц/801/1120/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 рокуСправа № 127/21140/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Панасюка О.С., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2025 року, ухвалене суддею Федчишеним С.А. в м. Вінниці, повне рішення складено 10 березня 2025 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Басейнового управління водних ресурсів річки Південний Буг про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

встановив:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив:

- визнати незаконним та скасувати наказ Басейнового управління водних ресурсів річки Південний Буг (далі - БУВР Південного Бугу) № 92к/тр від 24 травня 2024 року «Про звільнення ОСОБА_1 за пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України;

- поновити його на посаді завідувача складу Вінницької експлуатаційної дільниці;

- стягнути з ОСОБА_2 на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 травня 2024 року на день ухвалення рішення;

- стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що 08 квітня 2020 року він був прийнятий на роботу до ОСОБА_2 на посаду завідувача господарства служби господарського забезпечення, про що видано наказ про прийняття на роботу від 06 квітня 2020 року №39-к/тр.

15 квітня 2021 року позивач був переведений на посаду завідувача складу Вінницької експлуатаційної дільниці наказом від 14 квітня 2021 року №78/к/тр.

3 01 січня 2024 року у відповідності до наказу № 02-01/123 від 29 грудня 2023 року позивача прийнято на основне місце роботи на посаду фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб відділу «Сервісний офіс у справах ветеранів» Вінницького міського центру соціальних служб. У відповідності до положень розділу 6 Колективного договору з додатками на 2012-2025 роки Вінницького міського центру соціальних служб встановлений п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. У зв`язку із зміною основного місця роботи позивачем в кінці грудня місяця 2023 року відповідачу була написана заява про переведення його за сумісництвом на посаду завідувача складу Вінницької експлуатаційної дільниці з 01 січня 2024 року.

Дана заява була розглянута, задоволена та у відповідності до наказу керівника відповідача з 01 січня 2024 року позивач був переведений за сумісництвом на посаду завідувача складу Вінницької експлуатаційної дільниці.

Службою управління персоналом був наданий даний наказ на ознайомлення про переведення за сумісництвом без визначення розпорядку роботи за сумісництвом, трудової зайнятості, в якому позивач розписався. Відповідного графіку роботи позивачу не було доведено. Також позивачу представником відповідача було повернуто трудову книжку, яка позивачем була пред`явлена до основного місця роботи.

При поверненні трудової книжки позивачу також не повідомили умови роботи за сумісництвом, графік робочого дня, трудової зайнятості на посаді завідувача складу Вінницької експлуатаційної дільниці, тому він просив визначитися, так як є необхідність погодити такий розпорядок з керівництвом за основним місцем роботи.

У зв`язку з такими обставинами позивачем було написано заяви про надання йому відпусток, які були задоволенні і прийняті накази про надання відпусток, у яких він знаходився до 10 травня 2024 року. За даний час він неодноразово вимагав надати йому умови роботи за сумісництвом, графік робочого дня, трудової зайнятості на посаді завідувача складу Вінницької експлуатаційної дільниці, однак, відповіді отримано не було.

У зв`язку з даними обставинами 08 травня 2024 року позивачем відповідачу було подано заяву про розірвання трудового договору за власним бажанням за ст. 38 Кодексу законів про працю України з 10 травня 2024 року в зв`язку з тим, що керівництво БУВР Південного Бугу не виконує законодавство про працю, умови колективного договору та чинить мобінг (цькування) щодо позивача.

Листом № 791/1 від 09 травня 2024 року відповідач відмовив позивачу у звільненні за власним бажанням і 15 травня 2024 року надіслав на адресу позивача вимогу про надання письмових пояснень, згідно якої вимагав від позивача не пізніше 24 травня 2024 року надати пояснення щодо причин відсутності на робочому місці з 10 травня 2024 року по 14 травня 2024 року та за інші дні.

Згідно протоколу № 13 від 24 травня 2024 року засідання Профкому БУВР Південного Бугу надало згоду ОСОБА_2 на звільнення завідувача складу Вінницької ЕД Олександра Шевченка за прогули.

24 травня 2024 року відповідач видав наказ № 92к/тр про застосування до позивача стягнення у вигляді звільнення та звільнив його за пунктом 4 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (прогул) з 24 травня 2024 року.

Позивач вважає, що під час видання оскаржуваного наказу відповідач порушив процедуру звільнення, не відібрав пояснення щодо причин відсутності на робочому місці, виніс наказ до отримання пояснень щодо відсутності на робочому місці, акти про відсутність на роботі є недостовірними, а засідання профспілкового комітету, на якому вирішували питання про надання згоди на звільнення, було проведено без його участі та без його запрошення. Відповідачем не було враховано наявність у нього основного місця роботи, трудової зайнятості за основним місцем роботи, не визначено графік роботи за сумісництвом. Крім того, наказ винесений з порушенням ст. 43 та ст. 149 КЗпП України, так як в ньому не вказано, що позивач є сумісник.

Тому позивач зазначає, що наказ про звільнення є незаконним та підлягає скасуванню, а він поновлений на попередній посаді. Також просить стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

У скарзі зазначає, що йому, як суміснику, не було визначено часи роботи, а у визначені актами про відсутність на роботі дати він знаходився за основним місцем роботи. Суд послався на постанову Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 року №245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій», яка втратила чинність 22 листопада 2022 року. Під час видання оскаржуваного наказу відповідач порушив процедуру звільнення, не відібрав пояснення щодо причин відсутності на робочому місці. Наказ винесено до отримання пояснень щодо відсутності на робочому місці, акти про відсутність на робочому місці є недостовірними, а засідання профспілкового комітету, на якому вирішували питання про надання згоди на звільнення, було проведено без його участі та без його запрошення. Суд залишив поза увагою, що він не є членом профспілкової організації, тому профспілковий комітет не мав право розглядати лист про надання згоди на його звільнення.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши докази у справі, дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову прийшов до висновку, що ОСОБА_1 не довів поважності причин відсутності його на робочому місці з 10 по 24 травня 2024 року, а отже мав місце прогул, за що останнього правомірно звільнили на підставі ч. 4 ст. 40 КЗпП. При цьому суд відхилив позицію позивача щодо не встановлення відповідачем поважності причин відсутності ОСОБА_1 на роботі та не надання можливості останньому надати пояснення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши одні обставини справи, не взяв до уваги інші - поведінку сторін, яка призвела до даного спору, і не застосував відповідні їм норми матеріального права.

Суд апеляційної інстанції встановив наступні обставини.

Наказом начальника БУВР річки Південний Буг (далі по тексту «Управлінння») від 06.04.2020 ОСОБА_1 прийнято на посаду завідувача господарства служби господарського забезпечення з 08.04.2020.

14 квітня 2021 року наказом начальника Управління Шевченка О. переведено на посаду завідувача складом Вінницької експлуатаційної дільниці з 15.04.2021.

Позивач, відповідно до його власних заяв у період з 01.12.2023 по 09.05.2024 перебував у різного роду відпустках за різні періоди роботи, зокрема:

з 01 по 19.12.2023 - відпустка без збереження з/п як особі з інвалідністю;

з 20 по 31.12.2023 невикористана через хворобу щорічна основна відпустка;

з 01 по 31.01.2024 - відпустка без збереження з/п як особі з інвалідністю II групи;

з 01 по 29.02.2024 - відпустка без збереження з/п як особі з інвалідністю II групи;

з 01 по 14.03.2024 - додаткова відпустка із збереженням заробітної плати окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності;

з 15 по 17.04.2024 - щорічна основна та щорічна додаткова відпустки;

з 18 по 09.05.2024 - щорічна основна відпустка.

08.05.2024 ОСОБА_1 подав завідуючому БУВР річки Південний Буг заяву: «Прошу розірвати трудовий договір за власним бажанням по ст. 38 КЗпП України з 10 травня 2024 року в зв`язку з тим, що керівництво БУВР Південного Бугу не виконує законодавство про працю, умови колективного договору та чинить мобінг (цькування) стосовно мене».

09.05.2024 начальник Управління направив ОСОБА_1 письмову відповідь на його заяву, у якій вказує, що у заяві ОСОБА_1 про звільнення серед причин зазначено про невиконання роботодавцем законодавства про працю, колективного договору та вчинення мобінгу щодо нього. Проте зазначені ним причини не підтверджуються жодним документом, зокрема рішенням суду. У зв`язку з цим адміністрація відмовляє в задоволенні його заяви про звільнення саме через нібито порушення роботодавцем законодавства про працю. Разом з тим, адміністрація не заперечує проти звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням за ч.1 ст.38 КЗпП України. У випадку його згоди на надання відповідної заяви про звільнення за власним бажанням, його буде звільнено у строк, зазначений в заяві.

14 травня 2024 року начальником Вінницької експлуатаційної дільниці БУВР річки Південний Буг ( ОСОБА_3 ) на адресу начальника БУВР річки Південний Буг подано доповідну записку про відсутність ОСОБА_4 на робочому місці з 10 по 14 травня 2024 року.

В доповідній записці згадується, що 13 травня 2024 року начальником Вінницької експлуатаційної дільниці БУВР річки Південний Буг ( ОСОБА_3 ), в присутності заступника начальника управління Євгена Турченка та провідного юрисконсульта Юлії Телішевської була проведена телефонна розмова з ОСОБА_5 . В ході телефонної розмови було з`ясовано, що ОСОБА_6 знаходиться дома та виходити на роботу не збирається. Вважає, що він написав заяву про звільнення по причині порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного договору та вчинення щодо нього мобінгу. Також ОСОБА_6 пояснив, що збирається звертатися до суду по причині відмови в його звільненні.

До доповідної записки додано акти про відсутність на роботі ОСОБА_7 від 10, 13 та 14 травня 2024 року.

15 травня 2024 року заступником начальника Управління на адресу позивача направлено вимогу про надання не пізніше 24 травня 2024 року письмових пояснень (в порядку ч. 1 ст. 149 КЗпП України) причин відсутності на робочому місці у період з 10 травня по 14 травня 2024 року та за інші дні, якщо ОСОБА_8 не буде з`являтись на роботу до дати звільнення. Разом з поясненнями причин відсутності просили надати документи, що підтверджують поважність причин такої відсутності.

Згідно актів від 10.05.2024, 13.05.2024, 14.05.2024, 15.05.2024, 16.05.2024, 17.05.2024, 20.05.2024, 21.05.2024, 22.05.2024, 23.05.2024, 24.05.2024, складених начальником Вінницької Е.Д.М. Сакара, завідувачем МРМ ОСОБА_9 , провідними інженерами гідротехніки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , ОСОБА_1 був відсутній на роботі у дні, які відповідають датам складення згаданих актів з 08:30 до 17:00 години.

24 травня 2024 року начальник Управління видав наказ № 92к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 », в якому згадується про вищевказану доповідну записку начальника Вінницької експлуатаційної дільниці; про телефонну розмову з ОСОБА_12 , яка відбулась 13 травня 2024 року; про направлення на електронну адресу ОСОБА_4 вимоги про надання пояснення; про те, що станом на 24 травня 2024 року ОСОБА_8 не подав письмових пояснень; про відсутність ОСОБА_4 на роботі з 10 травня 2024 року по 24 травня 2024 року, що підтверджується вищезгаданими актами.

В кінцевій частині цього наказу, зазначено:

«1. За порушення трудової дисципліни, зокрема пункту 6.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку (Додатки 1 та 8 до Колективного договору), якими встановлений режим роботи для працівників, що виразилося у відсутності на робочому місці у період з 10 травня 2024 року по 24 травня 2024 року без обґрунтування причин відсутності та надання підтверджуючих документів застосувати до завідувача складу Вінницької експлуатаційної дільниці ОСОБА_7 стягнення у вигляді звільнення.

2. Звільнити завідувача складу Вінницької експлуатаційної дільниці Олександра Шевченка за пунктом 4 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (прогул) з 24 травня 2024 року.

3. Відділу бухгалтерського обліку та звітності ( ОСОБА_13 ) виплатити ОСОБА_14 компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за період 08.04.2023 - 31.12.2023 (0 днів), 01.01.2024 - 24.05.2024 (11 днів), невикористану щорічну додаткову відпустку за період 08.04.2023 - 31.12.2023 (4 дні), 01.01.2024- 24.05.2024 (1 день).

4. Службі управління персоналом ( ОСОБА_15 ) внести відповідні записи до трудової книжки та видати ОСОБА_14 копію даного наказу та трудову книжку».

Також відповідно до довідки Вінницького міського центру соціальних служб Вінницької міської ради від 18.09.2024 встановлено, що 30.11.2023 на підставі відповідних наказів ОСОБА_4 прийнято на роботу за сумісництвом на умовах повного робочого дня на посаду консультанта відділу «Сервісний офіс у справах ветеранів», 29.12.2023 ОСОБА_4 прийнято на роботу (на основне місце роботи) на посаду фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб відділу.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

ОСОБА_1 стверджує про те, що він, працюючи з 01.01.2024 у Департаменті соціальної політики Вінницької міської ради за основним місцем роботи, працював в Басейновому управлінні водних ресурсів річки Південний Буг за сумісництвом. Саме цією обставиною ОСОБА_1 обґрунтував причини відсутності на роботі в період з 10 по 24 травня 2024 року.

Колегія суддів зважає на те, що апелянт в скарзі лише стверджує про роботу на посаді завідуючого складу в Управлінні за сумісництвом, при цьому не спростовує висновок суду про недоведеність позивачем обставини роботи за сумісництвом.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду, адже відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», основне місце роботи - місце роботи, де працівник працює на підставі укладеного трудового договору, та визначене ним як основне згідно з поданою заявою (до відкликання) та відомостями, що обліковуються в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру на її підставі.

Позивачем не надано доказів на підтвердження написання ним та подання такої заяви на адресу керівництва Управління, а відтак, припустити, що могли існувати відповідні накази про переведення ОСОБА_1 в Управлінні на посаду за сумісництвом не має підстав. Наявність таких наказів заперечував відповідач.

Разом з цим, ОСОБА_1 не погоджується з висновком суду про вжиття роботодавцем заходів, направлених на отримання від ОСОБА_1 пояснень про причини відсутності на роботі, яких позивач так і не надав.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогул це відсутність на роботі без поважних причин.

Наявність поважних причин доводить працівник, однак роботодавець повинен аргументувати, що перевірив ці причини і вони, на його думку, не є поважними.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

В постанові ВС від 13 грудня 2023 року у справі № 621/2124/22 (провадження № 61-11016св23) зроблений висновок, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини першої статті 40, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень.

Беззаперечною з боку сторін є та обставина, що ОСОБА_1 від заступника начальника Управління 15.05.2024 надійшов лист, в якому останній на підставі ч. 1 ст. 149 КЗпП України вимагав надати не пізніше 24 травня 2024 року письмові пояснення разом з доказами поважності щодо причин відсутності ОСОБА_1 на робочому місці у період з 10 травня 2024 року по 14 травня 2024 року.

Стаття 241-1 КЗпП України визначає, що коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк.

Відповідно до ст. 255 ЦК України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції.

Тобто, останнім днем надання пояснень і доказів про причину відсутності на роботі є 24.05.2024.

У даній справі встановлено, що 24.05.2024, ще задовго до звершення робочого дня, вже був виданий та підписаний наказ про звільнення.

Ця обставина встановлена з пояснень позивача, частина яких відображена на копії Акту від 24.05.24 про відсутність ОСОБА_4 на роботі, де рукою останнього написано, що 24.05.2024 о 14.53 наказ вже завізовано, підписано та повідомлено ОСОБА_4 по телефону. Проти даної обставини відповідач не заперечував у відзиві на позов, і не спростував її під час розгляду справи.

Тобто, керівництво управління, не дочекавшись закінчення робочого дня, звільнило позивача.

На думку колегії суддів, отримання від порушника трудової дисципліни пояснення має важливе значення, адже вони можуть вплинути на прийняття керівництвом рішення про вид дисциплінарного стягнення чи взагалі на рішення про наявність чи відсутність підстав для притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Апеляційний суд вважає, що керівництво Управління, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 255 ЦК України, яка дозволяє здати пояснення та докази до установи зв`язку до закінчення останнього дня строку, і вони будуть вважатись такими, що здані своєчасно, видало наказ про звільнення позивача передчасно.

Суд першої інстанції, оцінюючи позицію позивача з цього приводу, взяв до уваги висновки ВС від 26 липня 2021 року у справі № 643/1081/17, у якій були посилання на постанову ВС від 19 жовтня 2016 (провадження № 6-2801цс15).

Вказані справи за своїми обставинами різняться з даною справою.

В згаданих судом першої інстанції справах, особи були звільнені за прогул, і при звільненні керівництво юридичних осіб не виконало вимоги ст.149 КЗпП щодо висування працівникам вимоги надати пояснення. У даній справі у ОСОБА_1 вимагали надати пояснення, тобто керівництво управління зажадало відповіді на питання чому ОСОБА_1 був відсутній на роботі тривалий період, тобто бажало з`ясувати причину. І суттєвим, що відрізняє ці справи, є те, що ОСОБА_1 , до того як перестав виходити на роботу, подав заяву про звільнення за власним бажанням.

Отже, спірні правовідносини у цих справах не є тотожними, а тому на думку колегії суддів ці правові висновки застосуватись при вирішенні даного спору не можуть.

Крім цього, хоча Верховний Суд і вважає, що можна звільнити особу за прогул без висування до порушника вимоги надання останнім пояснень, апеляційний суд вважає, що наявність пояснень працівника про причини відсутності на робочому місці є вимогою закону, і вона не може бути проігнорована судом, адже будь яких виключень у даній нормі не існує.

Отже, якщо керівництво вже висунуло вимогу про надання пояснень, то воно повинно було дочекатись закінчення строку, який був наданий для цього.

Крім цього, апеляційний суд зважає на особливість виниклих спірних правовідносин, яка проявляється у наступних обставинах.

ОСОБА_1 прийнятий на роботу в Управління з 08.04.2020.

З 01 грудня 2023 року по 09 травня 2024 року ОСОБА_1 надавались сім різних за характером та тривалістю відпусток, тобто останній не виконував свої посадові обов`язки понад 5 місяців.

Встановлено, що 30.11.2023 наказом № 02-01/94 ОСОБА_1 прийнято на роботу за сумісництвом на умовах повного робочого дня в Вінницький міський центр соціальних служб.

29.12.2023 наказом № 02-01/123 ОСОБА_1 прийнято на роботу на основне місце роботи у Вінницький міський центр соціальних служб.

Отже, початок періоду наданих ОСОБА_1 . Управлінням різних відпусток майже збігається з початком роботи ОСОБА_1 у Вінницькому міському центрі соціальних служб.

За день до закінчення останньої відпустки, 08.05.2024 ОСОБА_1 на ім`я начальника БУВР річки Південний Буг подав заяву, в якій просив розірвати трудовий договір за власним бажанням по ст. 38 КЗпП України з 10 травня 2024 року у зв`язку з тим, що керівництво Управління не виконує законодавство про працю, умови колективного договору та чинить мобінг (цькування) стосовно останнього.

Відповідач не заперечував проти факту отримання даної заяви 08.05.2024.

На наступний день, 09.05.2024, ОСОБА_1 на його електронну пошту, керівником БУВР річки Південний Буг була надана відповідь на заяву від 08.05.2024, якою було повідомлено про відмову адміністрації установи в задоволені заяви про звільнення саме через порушення роботодавцем законодавства про працю.

У відповіді було наголошено, що ОСОБА_8 просить звільнити його саме з підстав, які передбачені ч. 3 ст. 38 КЗпП (порушення роботодавцем законодавства про працю та мобінг), і які не доведені ним. У відповіді наголосили, що адміністрація установи не заперечує проти його звільнення за власним бажанням за частиною 1 ст. 38 КЗпП України, і запропоновано ОСОБА_16 подати заяву про звільнення за власним бажанням.

Як пояснив в судовому засіданні при перегляді справи представник відповідача, адміністрація просто відмовила у звільненні, вважаючи при цьому, що трудові відносини ОСОБА_1 з установою продовжуються на невизначений строк.

Але, на переконання апеляційного суду, таке бачення керівництва Управління є помилковим і таким що суперечить Конституції України, трудовому законодавству України та нормам Європейської конвенції з прав людини.

По-перше, відмовляючи у звільненні за власним бажанням, ОСОБА_1 не було роз`яснено (чи наголошено), що трудовий договір діє, і трудові відносини продовжуються.

По-друге, ОСОБА_1 в заяві не вказував конкретну частину статті 38 КЗпП Україні, зазначивши лише саму статтю та мотиви свого бажання звільнитись.

По-третє, нормами КЗпП України не передбачено право роботодавця відмовити у звільненні особи, яка виявила бажання розірвати безстроковий трудовий договір. Чинним трудовим законодавством роботодавець має право лише відмовити у в прийнятті на роботу, і лише при законних на те підставах.

Статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Стаття 4 Європейської конвенції з прав людини декларує заборону рабства і примусової праці. Частина 2 статті 4 вказує, що ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю.

Тобто, за обставин даної справи, звільнення врешті решт повинно було відбутись з врахуванням вимог статті 38 КЗпП України, і з врахуванням відносин, які склались між роботодавцем та працівником, який не бажає продовження трудових відносин.

Після написання та подання керівництву заяви про звільнення за власним бажанням, ОСОБА_1 жодного дня, до дня звільнення, не виходив на роботу в БУВР річки Південний Буг. Він не заперечує того, що йому телефонували з роботи, але він дав категоричну відповідь про небажання працювати в управлінні з підстав свого звільнення за власним бажанням. Фактично він залишив роботу.

Такі дії ОСОБА_1 свідчать про небажання останнього працювати в БУВР річки Південний Буг.

Апеляційний суд вважає, що при наявності обов`язку розірвати безстроковий договір за бажанням працівника та при незгоді роботодавця з формулюванням підстави звільнення за власним бажанням (ч.3 ст. 38 КЗпП України), керівництво Управління повинно було розцінити заяву ОСОБА_4 як заяву про звільнення за власним бажанням за ч. 1 ст. 38 КЗпП України, і роз`яснити останньому про необхідність відпрацювати два тижні після подання заяви.

На підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, після подання заяви про звільнення за власним бажанням, на переконання суду, ОСОБА_1 повинен був відпрацювати два тижні, тобто виходити на роботу. Керівництво Управління в свою чергу, в разі незгоди із формулюванням звільнення, яке вказане у заяві про звільнення, повинно було його звільнити за ч. 1 ст. 38 КЗпП України через два тижні після подання заяви. В такому випадку, ОСОБА_1 мав право на оскарження наказу з підстав неправильного формулювання підстави його звільнення, і в такому випадку доводив би наявність підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

В даному випадку ОСОБА_1 подав заяву 08.05.2024. Останнім днем відпрацьованого часу (двох тижнів) є 22.05.2024, тобто, керівництво БУВР річки Південний Буг повинно було видати наказ про звільнення 23.05.2024.

Будь-яких наказів після цієї дати керівництво БУВР річки Південний Буг видавати вже не мало права, оскільки безстроковий трудовий договір між ним та ОСОБА_1 розірваний, і трудові відносини з ОСОБА_1 припинились. Однак, 25.05.2024 керівництво управління видало наказ про звільнення за прогул, а тому наказ є незаконним.

У даній справі, керівництво Управління, встановивши, що ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці у дні, які повинен був відпрацювати, мало право зажадати в останнього пояснень про причини неявки на робочому місці, і в разі безпричинності такої відсутності, застосувати дисциплінарне стягнення, але в межах двох тижнів після подання заяви про звільнення.

Підсумовуючи, колегія суддів вважає, що наказ про звільнення ОСОБА_1 за порушення трудової дисципліни прогул, є незаконним та підлягає скасуванню.

Разом з тим, вимога ОСОБА_1 про поновлення його на роботі не підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 подав заяву про звільнення його за власним бажанням.

Встановлено, що з дня подачі такої заяви ОСОБА_1 не працював жодного дня і не мав намірів працювати, тобто ОСОБА_1 фактично залишив роботу. Жодних дій (в.ч. будь яких заяв), які б свідчили про бажання ОСОБА_1 повернутись на роботу, з боку останнього, протягом двох тижнів після подання заяви про звільнення не вчинялись.

На підтвердження волі ОСОБА_1 розірвати трудові відносини з Управлінням свідчить той факт, що 29.12.3023 він прийнятий на роботу на основне місце роботи на посаду фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб «Сервісний офіс у справах ветеранів» Вінницького міського центру соціальних служб.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 КЗпП України, роботодавець повинен звільнити працівника з роботи, який подав заяву на звільнення, якщо той залишив роботу.

Як пояснив в судовому засіданні ОСОБА_1 , він подав заяву про звільнення свідомо, не бажав і не бажає продовжувати роботу в Управлінні.

Крім цього, факт прийняття на роботу до Вінницького міського центру соціальних служб на основне місце роботи унеможливлює поновлення ОСОБА_1 на посаді, яку від займав в Управлінні, адже на день звільнення це теж було основне місце його роботи.

На думку колегії суддів, яка враховує конституційний принцип вільного вибору людиною роботи або обрання роботи, на яку вільно погоджується, вважає, що за таких обставин підстав поновлювати ОСОБА_1 на роботі в БУВР річки Південний Буг не має.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Враховуючи факт незаконності наказу про звільнення ОСОБА_1 та відсутність підстав для поновлення його на роботі, колегія суддів вважає, що слід змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з займаної в Управлінні посади, вказавши, що звільнення відбулось з ініціативи працівника на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Оскільки відсутні підстави для поновлення ОСОБА_1 на роботі, при зміні формулювання причин звільнення не може йти мова про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У даній справі встановлено, що при звільненні роботодавцем були здійсненні розрахунки, які передбачені ст.47 КЗпП України, і які не оспорювались ОСОБА_1 ..

У задоволенні вимоги позову про стягнення моральної шкоди з відповідача слід відмовити, при цьому колегія суддів приймає до увагу поведінку позивача, зокрема те, що ОСОБА_1 до дати звільнення більше п`яти місяців не виконував свої посадові обов`язки через перебування у різного роду відпустках, і, на думку колегії суддів, не мав бажання та намірів продовжити трудові відносини з управлінням.

Написавши заяву про звільнення за власним бажанням, всупереч вимогам трудового законодавства щодо обов`язку відпрацювати два тижні після подання заяви, ОСОБА_1 залишив роботу і жодного дня не працював на посаді.

ОСОБА_1 , який влаштувався на іншу роботу на основне місце роботи, проігнорував свій обов`язок повідомити належним чином керівництво Управління про таку обставину для перегляду умов праці, в т.ч. щодо роботи в Управлінні за сумісництвом. Виконання такого обов`язку, на думку колегії суддів, не породило б цих спірних правовідносин.

Допущене з боку Управління порушення, яке виразились в передчасності винесення наказу про звільнення позивача, при категоричній позиції позивача з приводу небажання виходити на роботу, не могло заподіяти моральної шкоди позивачу.

У п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України зазначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, а саме про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 та про зміну формулювання причин звільнення, тоді як підстав для задоволення позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди не має.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Басейнового управління водних ресурсів річки Південний Буг про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Басейнового управління водних ресурсів річки Південний Буг від 24 травня 2024 року №92к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 » за пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України.

У задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - відмовити.

Змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача складу Вінницької експлуатаційної дільниці, а саме вважати звільненим ОСОБА_1 на підставі частини першої статті 38 КЗпП України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 травня 2025 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

О.С. Панасюк