Ухвала

30 травня 2025 року

м. Київ

справа № 686/31913/23

провадження № 61-6874ск25

Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду Крат В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 лютого 2025 року в складі судді Продан Б. Г. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 22 квітня 2025 року (повна постанова складена 28 квітня 2025 року) у складі колегії суддів: Янчук Т. О. (суддя-доповідач), Грох Л. М., Ярмолюка О. І., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення та зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку квартири та визнання права власності на частку,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення.

Первісний позов мотивований тим, що постановою Хмельницького апеляційного суду від 05 вересня 2023 року у справі № 686/11252/22 визнано за ОСОБА_2 право часткової приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , в розмірі 5,79%, визнано за ОСОБА_1 право часткової приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , в розмірі 94,21%.

Після набрання законної сили вказаним рішенням ОСОБА_2 зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 579/10000 часток у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Позивачка зареєстрована у зазначеній квартирі з 18 грудня 2019 року. У зв`язку з припиненням спільного проживання сторін з моменту виникнення судового спору з приводу поділу зазначеної квартири, позивачка не має доступу до зазначеного помешкання, оскільки усі комплекти ключів від квартири знаходяться у ОСОБА_1 , який вважає спірну квартиру своєю особистою власністю.

За захистом своїх порушених прав позивачка зверталася до поліції, проте у відповіді наданій позивачці правоохоронні органи порекомендували звернутися до органів державної виконавчої служби.

ОСОБА_2 просила:

усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , які чиняться ОСОБА_1 , шляхом вселення ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 .

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку квартири та визнання права власності на частку.

Зустрічний позов мотивований тим, що Хмельницький апеляційний суд визначивши частку ОСОБА_2 у спірній квартирі 5,79% (3,80 кв. м), також зазначив, що така частка є незначною, а площа найменшої з житлових кімнат згідно з технічним паспортом на квартиру складає 10 кв. м, тому встановити порядок користування житлом без неправомірного обмеження права власності ОСОБА_1 є неможливим.

Спірна квартира є непридатною до проживання, в ній відсутній ремонт, комунікації та будь-які інші мінімальні зручності необхідні для проживання. ОСОБА_2 ніколи не проживала у спірній квартирі та не використовувала її як житло та не зверталась до ОСОБА_1 щодо надання їй ключів від вказаної квартири.

Частка ОСОБА_2 у спірній квартирі є незначною, становить 5,79%, вартість такої частки з розрахунку вартості всієї квартири, що визнана сторонами у справі № 686/11252/22 в розмірі 317 865 грн становить - 18 404,38 грн, зазначена сума внесена ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду.

ОСОБА_1 просив:

припинити право власності ОСОБА_2 на частку 579/10000 (5,79%) квартири АДРЕСА_1 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 579/10000 (5,79%) квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 лютого 2025 року:

первісну позовну заяву ОСОБА_2 задоволено;

усунуто перешкоди ОСОБА_2 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення її в цю квартиру;

зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку 579/1000 квартири АДРЕСА_1 та визнання права власності на цю частку за ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

ОСОБА_2 вказує, що з моменту виникнення судового спору з приводу поділу зазначеної квартири вона не має доступу до неї, оскільки усі комплекти ключів від квартири забрав і утримує ОСОБА_1 , чим чинить їй перешкоди у користуванні її власністю, у зв`язку із чим вона просить вселити її у спірне житло, усунувши таким чином перешкоди в користуванні квартирою;

так, відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

суд зробив висновок про задоволення первісного позову та усунення перешкоди ОСОБА_2 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення її в цю квартиру. Такі позовні вимоги є законними та обґрунтованими;

відповідно до висновку експерта № 1165/024 ринкова вартість квартири станом на 11 вересня 2024 року складає 1 643 026 грн. Виділити в натурі частку 5,79% технічно не можливо;

стосовно вимог зустрічного позову суд зробив висновок про їх необґрунтованість, оскільки ОСОБА_1 просить припинити право власності ОСОБА_2 на її частку в квартирі, що є не допустимим, оскільки в її власності відсутнє інше житло;

статтею 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Тлумачення статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 січня 2012 року в справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16.

як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не доведено ті обставини, що ОСОБА_2 має у власності інше житло, а тому у випадку задоволення зустрічного позову та припинення права на частку у спільному майні, їй буде завдано істотної шкоди, оскільки це позбавить її можливості проживати та користуватись належною їй власністю. За таких обставин, позовні вимоги про припинення права власності на частку 579/1000 квартири АДРЕСА_1 та визнання права власності на цю частку за ОСОБА_1 , є необґрунтованими, недоведеними та не підлягають до задоволення.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 22 квітня 2025 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення;

рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18лютого 2025 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

судом встановлено, що між сторонами виникають суперечки щодо користування квартирою АДРЕСА_1 по причині вчинення ОСОБА_1 перешкод у користуванні належною ОСОБА_2 часткою спірної квартири, з приводу чого вона зверталася до правоохоронних органів із заявами щодо вжиття заходів для усунення їй перешкод у доступі до спірної квартири.

для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками.

у статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду;

тлумачення пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України свідчить, що припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку;

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності»;

у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) вказано, що: «висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Та обставина, що відповідач та її діти зареєстровані в іншому житловому приміщенні само по собі не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, оскільки доказами по справі підтверджено, що таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам її сім`ї»;

у справі що переглядається, судом встановлено, що частка ОСОБА_2 є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, між сторонами, як колишнім подружжям вже тривалий час існують неприязні відносини, рішенням апеляційного суду від 05 вересня 2023 року у справі № 686/11252/22 відмовлено у визначенні порядку користування спірною квартирою. Однак з огляду на те, що ОСОБА_2 іншого житла не має, вона значиться зареєстрованою у спірній квартирі з 2019 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позову про припинення права на частку у спільному майні колишнього подружжя та задоволення первісного позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном. Припинення частки власності власника на відповідну частку майна допускається лише за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам тобто завдана внаслідок припинення права не буде істотною. Суд першої інстанції встановив істотність шкоди, яка може бути завдана ОСОБА_2 внаслідок припинення її права на частку у спільному майні та порушить принцип рівності прав співвласників, який забороняє обмеження прав одних співвласників за рахунок інших;

доводи апелянта про те, що частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим не є безумовною підставою для примусового припинення права власності відповідачів належної їм частини у спірній квартирі. Припинення права власності власника на відповідну частку майна допускається лише за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам, тобто завдана внаслідок припинення права шкода не буде істотною. Суд першої інстанції встановив істотність шкоди, яка може бути завдана ОСОБА_2 внаслідок припинення її права власності на частку у спільному майні.

23 травня 2025 рокуОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав касаційну скаргу до Верховного Суду на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 лютого 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 22 квітня 2025 року (повна постанова складена 28 квітня 2025 року), в якій просить:

оскаржені судові рішення скасувати;

ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити:

У касаційній скарзі щодо підстав касаційного оскарження судових рішень, зокрема, що:

посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку). Обґрунтовуючи указану підставу касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає, що в оскарженій постанові судом апеляційної інстанції не враховано позицію Верховного Суду, викладену зокрема у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»;

оскаржувані судові рішення в частині задоволення позову ОСОБА_2 , та в частині відмови в задоволенні зустрічного позову та в частині відмови моєї апеляційної скарги, є незаконними та необґрунтованими, ухваленими внаслідок неправильного застосування норм матеріального права до правовідносин щодо застосування яких відсутній висновок Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає поверненню у цій частині з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Аналіз пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України свідчить, що ця норма процесуального закону спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору. При касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, конкретизацію змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи (див. подібний висновок в пункті 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року в справі № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22)).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України заявник повинен чітко вказати, яку саме норму матеріального чи процесуального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку заявника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Формальна вказівка на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. ОСОБА_1 не зазначено щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, не обґрунтовано неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у цій частині. Зазначення в касаційній скарзі про те, що відсутній правовий висновок не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України). Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню.

Постанова Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» не є постановою Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах. Тому посилання на постанову Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» не може бути підставою касаційного оскарження судового рішення (див. пункти 29 - 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 233/3676/19 (провадження № 14-65 цс 20), пункти 85.1-85.3 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20)). Тому касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 лютого 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 22 квітня 2025 року в частині підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України та в частині посилання у касаційній скарзі на постанову Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя: В. І. Крат