Провадження №2/592/97/25

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2025 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого: судді Бичкова І. Г. ,

за участю секретаря судового засідання: Алфімової І. В. ,

позивачки: ОСОБА_1 ,

представниці позивачки: адвоката Неговської І. В. ,

представниці відповідача: адвоката Гудкової Т. А. ,

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі судових засідань в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства Українська залізниця , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_2 про поновлення на роботі й оплаті часу вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

28.08.2023 року ОСОБА_1 звернулася до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до акціонерного товариства Українська залізниця про поновлення на роботі й оплаті часу вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, в якому вона просила: 1. Визнати незаконним та скасувати наказ від 20.07.2023 року № 45/ОС виробничого підрозділу Вокзал станції Суми філії Вокзальна компанія акціонерного товариства Українська залізниця щодо звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з 26.07.2023 року. 2. Поновити ОСОБА_1 на посаді провідного інженера відділу маркетингу, реклами та оренди у виробничому підрозділі Вокзал станції Суми філії Вокзальна компанія акціонерного товариства Українська залізниця . 3. Стягнути з акціонерного товариства Укрзалізниця на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дати прийняття рішення у цій цивільній справі. 4. Допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді провідного інженера відділу маркетингу, реклами та оренди.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила про те, що вважає своє звільнення незаконним, оскільки заяву про звільнення за угодою сторін вона написала під моральним тиском керівництва, тож її волевиявлення на припинення дії трудового договору не було вільним.

Позивачка стверджувала, що вона працювала на посаді провідного інженера відділу маркетингу, реклами та оренди у виробничому підрозділі Вокзал станції Суми філії Вокзальна компанія акціонерного товариства Українська залізниця та 19.07.2023 року була викликана в кабінет начальника вокзалу Дегтяренко І. М. , де та повідомила позивачку про те, що був заблокований її особистий акаунт в застосунку АТ УЗ (акціонерне товариство Укрзалізниця ) через надмірну кількість придбаних квитків та ще й, нібито, в робочий час та про необхідність звільнення через це. Не розуміючи того, що відбувається, поставивши під сумнів такий факт порушення, адже придбання квитків не обмежено жодним документом, позивачка мала намір розібратись в тому, що відбулось, подала звіти про виконану роботу за червень-липень 2023 року.

20.07.2023 року начальник вокзалу Дегтяренко І. М. викликала позивачку до себе в кабінет і вимагала, щоб та написала заяву про звільнення, оскільки так вимагає київське керівництво АТ Укрзалізниця . Керівниця погрожувала позивачці тим, що у випадку не подання заяви про звільнення за угодою сторін, її буде звільнено з підстав за вибором керівництва. Під час розмови ОСОБА_2 морально тиснула на позивачку та фактично примусила її написати заяву про звільнення.

Посилаючись на те, що вона не мала бажання та реального наміру писати заяву про звільнення, позивачка зазначила про те, що навмисно написала заяву, не вказуючи дату звільнення, адже не мала наміру звільнятися. Проте, ОСОБА_2 викликала ОСОБА_1 повторно та вимагала переписати заяву про звільнення із зазначенням дати звільнення з 26.07.2023 року, адже відділу бухгалтерського обліку потрібно 5 днів на оформлення всіх необхідних документів. Відразу ж у той день, а саме: 20.07.2023 року був виданий наказ про її звільнення, який надали на ознайомлення позивачці, де вона поставила свій підпис, також під тиском ОСОБА_2 .

Через перенесений психо-емоційний стрес у позивачки погіршилося самопочуття та стан здоров`я. З 25.07.2023 року позивачка перебувала на лікарняному через гіпертонічний криз.

Позивачка зазначала про те, що в неї було відсутнє вільне волевиявлення, направлене на припинення трудового договору. Вона фактично не давала свою згоду на звільнення, про що повідомила начальника вокзалу Дегтяренко І. М. , написавши 24.07.2023 року заяву про відкликання своєї заяви про звільнення, в якій вона зазначила про примус, який в дійсності мав місце до написання нею заяви про звільнення. Позивачка звернулась до первинної профспілкової організації, зазначивши про факт примусу.

В подальшому позивачка звернулась з даним позовом до суду (вхідний № 29799/23 від 28.08.2023 року) (т. 1 а. с. 1-4) .

Крім того, позивачка заявила клопотання про виклик та допит свідків, а саме: ОСОБА_3 , яка обіймає посаду старшого майстра резерву провідників Сумського виробничого підрозділу філії Пасажирська компанія АТ Укрзалізниця та ОСОБА_4 , яка обіймає посаду інженера виробничого підрозділу Вокзал станції Суми (вхідний № 38720/23 від 31.10.2023 року) (т. 1 а. с. 49, 50) .

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 30.08.2023 року у справі № 592/12937/23, провадження № 2/592/2899/23 було прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до акціонерного товариства Українська залізниця (м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5) про поновлення на роботі й оплату часу вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди. Було ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Було ухвалено призначити по справі підготовче судове засідання на 27.09.2023 року на 09 годину 00 хвилин за адресою: м. Суми, вул. Маґістратська, буд. 12, зал судових засідань № 11, про що повідомити учасників справи. Копію ухвали про відкриття провадження у справі було постановлено надіслати учасникам справи разом з копією позовної заяви з копіями доданих до неї документів відповідачу. Було ухвалено роз`яснити відповідачу право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надіслати: 1) суду відзив на позовну заяву та всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду) , що підтверджують заперечення проти позову; 2) позивачу копію відзиву та доданих до нього документів. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Було ухвалено роз`яснити учасникам справи, що на підставі п. 4 ч. 1 ст. 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: ненадання копії відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк. Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи, що розглядається в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України: http://kv.su.court.gov.ua/sud1806/gromadyanam/csz/ . Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею. Ухвала оскарженню не підлягає. Ухвала набрала законної сили 30.08.2023 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/113184858) (т. 1 а. 21) .

У відкритому судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги у повному обсязі. Вона просила позов задовольнити та зазначила про те, що 23 роки, як фахівець, віддавалась в повній мірі своїй роботі та заява про звільнення була вимушено написана в примусовій формі, оскільки, як було зазначено раніше, якщо нею не буде написана така заява, то її звільнили б по відповідній статті КЗпП України. ОСОБА_2 змушувала її написати дану заяву про звільнення. При цьому до цього моменту до позивачки було будь-яких нарікань та жодної перевірки. Позивачка сумлінно виконувала свою роботу. Позивачку викликали для розмови, а не для написання заяви про звільнення, вона не збиралась писати таку заяву. Про наявність будь-якого акту, складеного щодо неї, відносно використання застосунку Укрзалізниця їй невідомо, її не повідомляли ні письмово, ні усно. Вона в ті дні готувалась до відпустки, згідно графіку на початку серпня, керівництву було про це відомо.

Представниця відповідача подала до суду відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити в задоволенні позову, зазначаючи про те, що на момент видачі оскаржуваного наказу існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою, про те, що волевиявлення позивачки в момент видачі наказу про звільнення було направлено на припинення трудового договору. На час написання та видачі наказу ОСОБА_1 щодо відсутності у неї наміру звільнятися, незаконності наказу, написання заяви про звільнення під тиском, тощо, не заявляла, будь-яких зауважень до наказу не подавала. Вона вважає, що працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу та працівника. Приписами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачений обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін. Факт написання заяви про звільнення під примусом не визнається (вхідний № ЕП-15838/23 від 18.09.2023 року) (т. 1 а. с. 24-28) .

У відкритому судовому засіданні представниця відповідача за договором адвокат Гудкова Т. А. заперечувала проти задоволення позову з підстав зазначених у відзиві.

Вона заявила клопотання про виклик та допит свідків, а саме: ОСОБА_5 , яка обіймає посаду провідного інженера центру управління персоналом та ОСОБА_6 , яка обіймає посаду заступника начальника вокзалу станції Суми філії Вокзальна компанія АТ Укрзалізниця (вхідний № Еп-20159/23 від 21.11.2023 року) (т. 1 а. с. 60, 61) .

Від третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_2 надійшли письмові пояснення, відповідно до яких роботодавець вважає звільнення ОСОБА_1 правомірним та таким, що повністю відповідає вимогам чинного трудового законодавства. Позивачка власноруч написала заяву про звільнення за угодою сторін з 26.07.2023 року. Матеріали справи не містять жодних доказів вчинення на позивачку тиску, погроз, примушування до написання заяви про звільнення від 20.07.2023 року. На момент написання позивачкою заяви про звільнення від 20.07.2023 року, вона не повідомляла про факт змушення написати заяву про звільнення або про погіршення стану здоров?я. ОСОБА_2 повідомила про те, що 25.07.2023 року вона отримала заяву позивачки про відкликання заяви про звільнення від 24.07.2023 року, мотивовану тим, що заява про звільнення була написана під примусом та під час написання якої у позивачки був високий тиск та вона не усвідомлювала своїх дій. ОСОБА_2 зазначила про те, що позивачка і раніше писала заяви про звільнення, а потім відкликала їх. ОСОБА_2 стверджувала, що, як роботодавець, вона не надала згоди на скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 через відсутність у неї законодавчо визначеного на це обов`язку. Твердження позивачки про здійснюваний щодо неї мобінг, ОСОБА_2 вважає голослівними. Вона наголошувала на тому, що про це було власне бажання та воля ОСОБА_1 звільнитися з займаної посади на підприємстві та узгодженість всіх домовленостей про звільнення позивачки (вхідний № 42465/23 від 24.11.2023 року, вхідний № 13460/24 від 03.04.2024 року) (т. 1 а. с. 69-71, 125, 126) .

Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Ст. 23 Загальної декларації з прав людини передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі та сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу та задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/995_015#Text) .

Ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (zakon.rada.gov.ua/laws/show/254к/96-вр) .

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу та незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Судовим розглядом встановлено, що сторони перебували у трудових правовідносинах з 15.03.2000 року до 26.07.2023 року.

З дослідженої в судовому засіданні копії трудової книжки позивачки серії НОМЕР_1 , заповненої 21.11.1989 року, вбачається, що 15.03.2000 року позивачка ОСОБА_1 була прийнята на роботу в АТ Укрзалізниця , де впродовж 23-х років працювала на різних посадах (т. 1 а. с. 6-8) .

Згідно довідці № 12 від 11.12.2023 року середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 на посаді провідного інженера відділу маркетингу, реклами та оренди у виробничому підрозділі Вокзал станції Суми філії Вокзальна компанія акціонерного товариства Українська залізниця складала 688,84 грн. (т. 1 а. с. 94, 97) .

20.07.2023 року позивачкою ОСОБА_1 була написана та була підписана заява про звільнення із займаної посади за угодою сторін з 26.07.2023 року (т. 1 а. с. 33) .

24.07.2023 року позивачкою ОСОБА_1 була написана та була підписана заява про відкликання заяви про звільнення, написаної на підставі примусу та про скасування наказу про звільнення (т. 1 а. с. 9, 75) .

25.07.2023 року позивачкою ОСОБА_1 була написана та підписана заява на ім`я голови первинної профспілкової організації виробничому підрозділі Вокзал станції Суми філії Вокзальна компанія акціонерного товариства Українська залізниця , де вона повідомила про факт примусу написання заяви про звільнення з прохання втрутитись та захистити її порушені трудові права (т. 1 а. с. 76) .

Оспорюваним наказом (розпорядженням) № 45/ОС від 20.07.2023 року, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України ОСОБА_1 26.07.2023 року було звільнено з посади провідного інженера відділу маркетингу, реклами та оренди у виробничому підрозділі Вокзал станції Суми філії Вокзальна компанія акціонерного товариства Українська залізниця , було передбачено виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані оплачувані відпустки (т. 1 а. с. 5) .

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави припинення трудового договору встановлено ст. 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника ст. ст. 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу ст. ст. 40, 41, 43, 43-1 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) ст. 45 цього Кодексу.

Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України) .

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник не дійшли взаємної згоди.

Припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України можуть бути укладені як в письмовій такі в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Отже, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) , необхідно з`ясувати, зокрема, чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Підставою для прийняття оскаржуваного наказу в даному випадку стала особиста письмова заява позивачки, що містила прохання звільнити її із займаної посади за угодою сторін.

Позивачка вважає своє звільнення з посади провідного інженера відділу маркетингу, реклами та оренди у виробничому підрозділі Вокзал станції Суми філії Вокзальна компанія акціонерного товариства Українська залізниця незаконним, оскільки заяву про звільнення за угодою сторін від 20.07.2023 вона написала під психологічним тиском керівництва начальника виробничого підрозділу Вокзал станції Суми філії Вокзальна компанія АТ Укрзалізниця ОСОБА_2 , тож її волевиявлення на припинення дії трудового договору не було вільним. Позивачка стверджує про те, що під час розмов 19.07.2023 року та 20.07.2023 року ОСОБА_2 психологічно тиснула на неї, фактично примусивши її написати зазначену заяву. А ОСОБА_5 наполегливо змушувала поставити свій підпис про ознайомлення з наказом, незважаючи на те, що ОСОБА_1 категорично відмовлялась ставити підпис про ознайомлення з наказом.

Зазначені обставини були підтверджені показаннями свідка ОСОБА_4 , робоче місце якої розташовано в одному робочому кабінеті з ОСОБА_1 та яка безпосередньо бачила ці обставини, тобто була їх очевидцем.

Допитана у відкритому судовому засіданні свідок ОСОБА_3 , яка обіймає посаду старшого майстра резерву провідників Сумського виробничого підрозділу філії Пасажирська компанія АТ Укрзалізниця пояснила про те, що вона прийшла до ОСОБА_1 на робоче місце, де побачила її засмучену. Позивачка повідомила їй про те, що її керівник Інна Миколаївна сказала писати заяву на звільнення з роботи через те, що вона придбала квитки зі свого телефону. Після цього свідок декілька разів приходила до ОСОБА_1 , яка була пригнічена та плакала, говорила про те, що на неї здійснюється моральний та психологічний тиск з боку ОСОБА_2 . У позивачки піднімався високий тиск і свідок давала їй ліки для зниження тиску. Свідок повідомила суд про те, що ініціатива звільнення ОСОБА_1 виходила від роботодавця, чому передувало блокування її акаунту, як пасажира в додатку УЗ (Укрзалізниця ) , що встановлених обмежень щодо придбання кількості квитків не існує, проте у служби безпеки АТ Укрзалізниця є доступ до акаунтів, як у розробника застосунку, тому через часту активність використання може бути заблокований акаунт і якщо з`ясується, що це акаунт працівника АТ Укрзалізниця , хоч і як звичайного пасажира, то у такого працівника будуть проблеми.

Допитана у відкритому судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , яка обіймає посаду інженера виробничого підрозділу Вокзал станції Суми філії Вокзальна компанія акціонерного товариства Українська залізниця пояснила суду про те, що, зі слів позивачки, вона знає, про те що ОСОБА_1 змусила написати заяву про звільнення та підписати наказ про звільнення її керівник ОСОБА_2 , що підстав для звільнення не було. ОСОБА_1 працювала, добросовісно виконувала свої обов`язки. На запитання чому ОСОБА_1 змусили звільнятись, вона відповіла, що через користування додатком Укрзалізниця для придбання квитків, нібито в робочий час. Позивачку постійно викликали до керівника, з?ясовували обставини. ОСОБА_1 писала пояснення, подавала звіти за останні два місяці для того, щоб довести, що придбання квитків було не в робочий час. ОСОБА_4 була свідком того, що кадровик ОСОБА_5 приходила до ОСОБА_1 в робочий кабінет і вмовляла її підписати наказ про звільнення. Проте ОСОБА_1 відмовлялась, але ОСОБА_5 наполягала на тому, щоб ОСОБА_1 підписала наказ про звільнення. Але ОСОБА_1 в її присутності нічого не підписала. ОСОБА_4 знає, зі слів ОСОБА_1 , про те, що вона написала заяву про відкликання заяви про звільнення. 25.07.2023 року ОСОБА_1 постійно викликали в кабінет до керівника. ОСОБА_1 поверталася засмучена та заплакана. Після цього ОСОБА_1 стало погано та саме з цієї причини вона поїхала до лікаря.

Допитана у відкритому судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , яка обіймає посаду провідного інженера центру управління персоналом пояснила про те, що позивачка не притягалась до відповідальності. Також вона пояснила суду про те, що ОСОБА_1 неодноразово усно та письмова повідомляла про наміри звільнитися. Остання заява була написана ОСОБА_1 20.07.2023 року за угодою сторін. Зустрівши в коридорі позивачку, вона отримала від ОСОБА_1 заяву про звільнення, яку вона віднесла в кабінет ОСОБА_2 , яка, побачивши, що заява написана без дати, відразу зателефонувала ОСОБА_1 та попросила її прийти та переписати заяву, зазначивши дату звільнення. Позивачка переписала заяву про звільнення, визначила дату звільнення сама. ОСОБА_2 підписала заяву, наклавши резолюцію до наказу . Далі ОСОБА_5 пішла робити наказ та обрахування. Через 15 хвилин вона принесла в кабінет ОСОБА_2 2 копії наказу один для себе, один для бухгалтерії для того, щоб вони змогли зробили обрахування. Наказ ОСОБА_1 підписала, після чого вона взяла два екземпляри та пішла візувати у трудовика та у себе. Також вона пояснила суду про те, що після підписання наказу позивачкою, його було підписано керівником ОСОБА_2 , яка стверджувала про те, що немає різниці хто підписує наказ першим керівник чи працівник. На стан здоров?я позивачка не скаржилась. Про обставини відкликання заяви про звільнення свідок нічого не знає. На її думку, згода сторін про звільнення була досягнута, коли працівник написав заяву про звільнення, а керівник її завізував.

В подальшому свідок ОСОБА_5 змінила свої показання, зазначивши про те, що наказ про звільнення спочатку підписала ОСОБА_1 , а потім вже ОСОБА_2 . Потім свідок ОСОБА_5 ще раз змінила свої показання, зазначивши про те, що спочатку наказ підписала позивачка.

Саме з цих підстав суд критично ставиться до показань свідка ОСОБА_5 , адже свідок тричі змінювала свої показання, а, отже, не бере їх до уваги, бо неможливо однозначно встановити істину на підставі таких показань.

Допитана у відкритому судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , яка обіймає посаду заступника начальника Вокзал станції Суми філії Вокзальна компанія АТ Укрзалізниця пояснила про те, що ОСОБА_1 періодично заявляла про свої наміри звільнитися. ОСОБА_6 повідомила про те, що 30.06.2023 року вона була свідком того, як в кабінеті у ОСОБА_2 . ОСОБА_1 написала заяву про звільнення, проте так і не звільнилась, чому саме їй невідомо. Також вона пояснила суду про те, що очевидцем подій звільнення на підставі заяви позивачки ОСОБА_1 про звільнення від 20.07.2023 року вона не була. Крім того, свідок пояснила суду про те, що про звільнення ОСОБА_1 вона дізналась після звільнення позивачки. Про намір ОСОБА_1 йти у відпустку їй нічого невідомо. Про виплати, передбачені працівнику, що йде у відпустку, вона знає. Свідок характеризувала ОСОБА_1 як працьовиту та добру людину. Незважаючи на посадову інструкцію позивачки, в якій визначено про те, що ОСОБА_1 підпорядковується ОСОБА_6 , свідок зазначила про те, що ОСОБА_1 підпорядковується начальнику вокзалу ОСОБА_2 . Також свідок підтвердила, що є членом комісії по трудових спорах та обізнана про звернення ОСОБА_1 із заявою про захист порушених прав. Проте результати розгляду справ профспілковим комітетом не пам`ятає. Про матеріальну відповідальність працівників у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, свідок обізнана. Інших обставин звільнення ОСОБА_6 не знає.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За загальними правилами доказування, визначеними ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України) .

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Системний аналіз наведених процесуальних норм дозволяє дійти висновку про те, що кожна сторона зобов`язана вжити заходів та надати докази на підтвердження тієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги чи навпаки на заперечення існування такої обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів здійснює їх оцінку.

В процесі розгляду даної справи представниця відповідача та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача заперечували наявність допущення будь-яких порушень при звільненні ОСОБА_1 , зокрема, факту примусу позивачки до написання нею заяви про звільнення.

У відкритому судовому засіданні за клопотанням представниці відповідача, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_2 , яка є безпосереднім роботодавцем позивачки, була допитана в якості свідка. Вона зазначила про те, що не задовольнила заяву ОСОБА_1 про скасування заяви про звільнення через те, що була категорично проти того, щоб позивачка продовжувала працювати на підприємстві.

Із пояснень сторін, представниць сторін і свідків, наданих у судовому засіданні, вбачається, що ініціатива звільнення виходила від роботодавця після блокування особистого акаунту позивачки в застосунку Укрзалізниця через часте використання застосунку та відсутність домовленості сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою.

Позивачка намагалась залишитись працювати на підприємстві, адже писала заяву без зазначення дати звільнення, подавала звіти про виконану роботу, намагалась довести свою невинуватість, бо обмеження використання застосунку Укрзалізниця не визначено. Крім того відсутність волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення підтверджує свідок ОСОБА_4 , яка підтвердила той факт, що, дійсно, ОСОБА_5 приходила в робочий кабінет до ОСОБА_1 та вмовляла її підписати наказ про звільнення, а ОСОБА_1 відмовлялась та не підписувала. Позивачка неодноразово викликалась в кабінет до ОСОБА_2 , звідки поверталась пригнічена. Позивачка заявляла про бажання анулювати попередню домовленість сторін, а саме: вона написала заяву про відкликання заяви про звільнення та наказу про звільнення. Позивачка зверталась до профспілкової організації за захистом своїх прав з цього приводу, повідомляючи про те, що її трудові права були порушені роботодавцем та про намір звернутись до суду за захистом своїх порушених трудових прав.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 27.03.2019 року у справі № 524/3490/17-ц, провадження № 61-31015св18 вказав на те, що при розгляді спорів щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за угодою сторін суди повинні з`ясувати: - чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною угодою; - чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; - чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін (https://reyestr.court.gov.ua/Review/80805727) .

За таких обставин, аналізуючи в сукупності пояснення сторін, пояснення представниць сторін, пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, надані нею як в цьому статусі, так і в статусі свідка, інші, зокрема, письмові докази у справі, суд дійшов до переконання (стійкого розуміння) про те, що підставою обговорення питання про звільнення позивачки фактично було не її добровільне волевиявлення щодо припинення трудового контракту, натомість, переконання позивачки про нібито виявлені порушення в роботі, а саме: часте використання застосунку Укрзалізниця , що розцінюється судом як прямий психологічний тиск на позивачку та примус до звільнення всупереч її дійсному бажанню (вільному волевиявленню) щодо припинення трудового договору. Фактично, заява про звільнення була складена, написана та підписана позивачкою, яка перебувала у стані сильного душевного хвилювання, за відсутності власного внутрішнього вільного волевиявлення та, фактично, за вказівкою ОСОБА_2 під впливом психологічного тиску. Позивачка вчиняла активні дії для того, щоб залишитись працювати на підприємстві, а саме: написала та підписала заяву про відкликання своєї заяви про звільнення та про скасування наказу про звільнення, письмово особисто зверталась із заявою до профспілкової організації з проханням втрутитись у вирішення конфлікту та захистити її порушені трудові права.

Суд наголошує на тому, що примус працівника до звільнення з роботи є протизаконним, оскільки Конституція України гарантує кожному громадянинові захист від незаконного звільнення (ч. 6 ст. 43 Конституції України) . Ця гарантія забезпечується шляхом закріплення цілого ряду вимог до порядку припинення трудового договору, серед яких, зокрема, припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України потребує вчинення працівником дій, які б відповідали його волі та дійсному наміру звільнитися із займаної посади.

Враховуючи надані по справі у відкритому судовому засіданні пояснення сторін, пояснення представниць сторін, пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, надані нею як в цьому статусі, так і в статусі свідка, судом було встановлено факт вчинення психологічного тиску на позивачку та її фактичного примусу під час написання нею заяви про звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Тож суд вбачає прямий причинно-наслідковий зв`язок між фактом психологічного тиску на позивачку (примусу) , вчиненого її безпосереднім керівником, роботодавцем та написанням нею заяви про звільнення.

За відсутності вільного волевиявлення позивачки щодо звільнення з роботи відсутні й підстави для висновку про існування угоди сторін , яка є імперативною, необхідною умовою для звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Враховуючи викладене, звільнення позивачки, на думку суду, є незаконним.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Розрахунок середнього заробітку працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України Про оплату праці від 24.03.1995 року № 108/95-ВР за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року (із змінами, внесеними згідно з Постановами Кабінету Міністрів України № 348 від 16.05.1995 року, № 185 від 24.02.1997 року, № 1398 від 30.07.1999 року, № 1266 від 26.09.2001 року, № 1132 від 30.11.2005 року, № 35 від 25.01.2012 року, № 542 від 29.07.2015 року, № 410 від 27.05.2020 року, № 1213 від 09.12.2020 року, № 875 від 18.08.2021 року, № 917 від 01.09.2021 року, № 486 від 26.04.2022 року, № 957 від 08.09.2023) (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/100-95-п#Text) .

Ч. 1 ст. 27 Закону України Про оплату праці середній заробіток працівника визначається за правилами, закріпленими у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а саме: Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Відповідно до п. 2 зазначеного порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно абз. 3 п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів № 9 від 06.11.1992 року у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.1995 року № 348) (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/v0009700-92#Text) .

З урахуванням викладеного, беручи до уваги відсутність вільного волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент написання заяви та видачі наказу про звільнення, враховуючи фактичну відсутність домовленості сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою, суд дійшов висновку про те, що, з метою відновлення порушених трудових прав позивачки, належним способом захисту її права на працю є поновлення її на займаній посаді та стягнення на її користь заробітної плати за час вимушеного прогулу, з розрахунку її середньоденної заробітної плати в розмірі 688,84 грн. .

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що з АТ Українська залізниця (03150, Україна, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5, ) слід стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дати прийняття рішення в даній цивільній справі у розмірі: (688,84 х 476) = 327887,84 грн. (середньоденна заробітна плата в розмірі 688,84 грн. х кількість робочих днів 476) , з подальшим утриманням податків та загальнообов`язкових платежів.

В силу імперативних вимог п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині: - поновлення ОСОБА_1 на посаді провідного інженера відділу маркетингу, реклами та оренди у виробничому підрозділі Вокзал станції Суми філії Вокзальна компанія акціонерного товариства Українська залізниця ; - присудження працівникові виплати заробітній плати, але не більше ніж за один місяць, а саме: в частині стягнення з АТ Українська залізниця (03150, Україна, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5, ) на користь ОСОБА_1 виплати заробітної плати за один місяць в розмірі 15154,48 грн. , підлягають негайному виконанню.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати, а саме: судовий збір в розмірі (1211,20 х 8) = 9689,60 грн. (розмір ставки судового збору х кількість вимог майнового та немайнового характеру) .

Як вказав Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 23.01.2018 року у справі № 273/212/16-ц, провадження № 61-787св17, що з урахуванням вимог трудового законодавства у справах про поновлення на роботі, в яких оспорюється незаконність звільнення, обов`язок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача. При цьому розгляд та вирішення трудових спорів повинні спрямовуватись на охорону конституційного права кожного на працю (https://reyestr.court.gov.ua/Review/71828885) .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, п. 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року) (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/974_672#Text) .

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 43, 129 Конституції України; ст. ст. 81, 89, 141, 258-259, 263, 265, 268, 279, 354, 430 ЦПК України; ст. ст. 21, 36, 38, 39, 235 КЗпП України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства Українська залізниця , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_2 про поновлення на роботі й оплаті часу вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) № 45/ОС від 20.07.2023 року виробничого підрозділу Вокзал станції Суми філії Вокзальна компанія акціонерного товариства Українська залізниця щодо звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з 26.07.2023 року.

Поновити ОСОБА_1 на посаді провідного інженера відділу маркетингу, реклами та оренди у виробничому підрозділі Вокзал станції Суми філії Вокзальна компанія акціонерного товариства Українська залізниця .

Стягнути з АТ Українська залізниця (03150, Україна, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5, ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дати прийняття рішення у цій цивільній справі у розмірі 327887,84 грн. , з подальшим утриманням податків та загальнообов`язкових платежів.

Допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді провідного інженера відділу маркетингу, реклами та оренди у виробничому підрозділі Вокзал станції Суми філії Вокзальна компанія акціонерного товариства Українська залізниця .

Допустити негайне виконання рішення в частині присудження працівникові виплати заробітній плати, але не більше ніж за один місяць, а саме: в частині стягнення з АТ Українська залізниця (03150, Україна, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5, ) на користь ОСОБА_1 виплати заробітної плати за один місяць в розмірі 15154,48 грн. .

В задоволенні інших позовних вимог, а саме: про стягнення моральної шкоди відмовити за необґрунтованістю.

Стягнути з АТ Українська залізниця (03150, Україна, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5, ) на користь держави судовий збір в розмірі 9689,60 грн. .

Рішення може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Сумського апеляційному суду.

Головуючий: І.Г. Бичков