Справа № 467/243/25
Провадження № 2/467/163/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22.05.2025 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Кологривої Т.М.,
за участю секретаря судового засідання Романенко Т.І.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в с-щі Арбузинка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування квартирою, треті особи без самостійних вимог на предмет спору комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне об`єднання» Південноукраїнської міської ради, Південноукраїнська міська рада Вознесенського району Миколаївської області
У лютому 2025 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування квартирою, треті особи без самостійних вимог на предмет спору комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне об`єднання» Південноукраїнської міської ради, Південноукраїнська міська рада Вознесенського району Миколаївської області. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 та є квартиронаймачем зазначеної квартири. Крім неї, в даній квартирі також зареєстровані: колишній чоловік ОСОБА_3 , син ОСОБА_4 , донька ОСОБА_5 та онук ОСОБА_6 . З 2009 року відповідач ОСОБА_3 фактично у квартирі не проживає, квартирою не користується. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні вона, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. Також, відповідач зобов`язання по утриманню житлового приміщення не виконує, оплату комунальних послуг не здійснює, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою він не цікавиться. Всі обов`язки щодо утримання квартири та обслуговування житлового приміщення, виконує позивач особисто. Станом на сьогоднішній день місце перебування відповідача їй невідомо. Зазначає, що реєстрація відповідача порушує його право на вільне розпорядження і користування майном і вона вимушена нести додаткові витрати по оплаті комунальних платежів за особу, яка фактично не проживає в квартирі, але залишається зареєстрованою в ній. Посилаючись на викладене, позивач прохала визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_2 .
Ухвалою суду від 26 лютого 2025 року по справі відкрито загальне позовне провадження.
У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги.
Відповідач у судове засідання двічі не з`явився без повідомлення причин, незважаючи на те, що про дату, час і місце судового засідання повідомлявся за місцем реєстрації та шляхом розміщення оголошення на сайті суду, відзиву до суду не подав.
Представники третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору Південноукраїнської міської ради Вознесенського району Миколаївської області та Південноукраїнської міської ради Миколаївської області в судове засідання не з`явились, надали суду заяви про розгляд справи без їх участі, заперечень проти задоволення заяви не мають.
Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Вивчивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, свідків, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що згідно довідки про склад сім`ї та реєстрацію від 27 лютого 2025 року відповідач ОСОБА_3 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2 . Також, в даній квартирі зареєстровані: ОСОБА_7 , яка вказана квартиронаймачем даної квартири, син ОСОБА_4 , донька ОСОБА_5 та онук ОСОБА_6 .
Згідно акту про непроживання від 17 лютого 2025 року, складеного у складі комісії: ОСОБА_8 та Ананченкова Ю.Ю. за присутності старости Костянтинівського старостинського округу виконавчого комітету Південноукраїнської міської ради Чернея О.О. та ОСОБА_7 . ОСОБА_3 з 2009 року не проживає у квартирі АДРЕСА_2 .
Заочним рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 22 червня 2020 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 розірвано.
Рішенням Южноукраїнської міської ради Миколаївської області 53 сесії 8 скликання від 07 листопада 2024 року за № 2029 надано згоду на передачу в управління об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку « АДРЕСА_3 , погоджено акт на списання вказаного будинку з балансу комунального підприємства «Лотос» Южноукраїнської міської ради.

Рішенням Костянтинівської селищної ради 3 сесії 7 скликання від 17 листопада 2015 року за № 5 перейменовано АДРЕСА_4 .

За інформацією Центру надання адміністративних послуг м. Південноукраїнська від 25 лютого 2025 року за № 316 ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: квартира АДРЕСА_2 з 08 липня 1999 року по теперішній час.

Як вбачається з довідки № 3 від 30 квітня 2025 року, виданої КПК «Лотос» заборгованість по сплаті за квартплату за адресою: АДРЕСА_1 станом на 30 квітня 2025 року відсутня. Кошти надходять від ОСОБА_7 .

З довідки № 167 від 20 травня 2025 року, виданої КП «Грааль», видно, що ОСОБА_7 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 не має заборгованості по оплаті за холодне водопостачання.

Квитанції до касових ордерів від 20 травня 2022 року, 20 липня 2023 року, 29 березня 2024 року, 28 лютого 2025 року, видані КПК «Лотос» свідчать, що ОСОБА_7 оплатила квартплату за 2022-2025 роки.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 показали, що вони являються сусідами сторін та проживали тривалий час поряд з ними. Відповідач ОСОБА_3 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 2009 року. Їм відомо, що він після припинення шлюбних відносин з позивачем виїхав з селища Костянтинівка, куди їм невідомо. У вказаній квартирі проживає позивач з донькою, зятем та онукою. Речі відповідача у квартирі відсутні. Відповідача вони не бачили у квартирі з 2009 року.

Позивач ОСОБА_7 змінила прізвище на ОСОБА_10 , про що свідчить копія паспорту, виданого 07 березня 2025 року.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

В пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Згідно зі ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно із статтями 71, 72 ЖК України наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору судом.

При цьому ч.3 ст.71 ЖК України передбачені випадки, коли жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, а саме у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в закладах охорони здоров`я або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у відповідних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в закладах охорони здоров`я, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях;4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; 6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

При розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК України, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім`ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №201/10924/13-ц).

Разом з тим, вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи (постанова Верховного Суду від 18 березня 2020 року, справа №464/7923/16-ц).

Суд враховує викладені вище обставини, а також те, що відповідач не проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 більш, ніж шість місяців без поважних причин, тому приходить до висновку про те, що він втратив право користування нею.

На підставі викладеного позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 6, 10, 12, 13, 76-81, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування квартирою, треті особи без самостійних вимог на предмет спору комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне об`єднання» Південноукраїнської міської ради, Південноукраїнська міська рада Вознесенського району Миколаївської області задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем до Миколаївського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.М.Кологрива