Справа № 297/308/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі: головуючого ГЕЦКО Ю. Ю., за участю секретаря судового засідання Ісак О. І., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвоката Пуканич Е. В. розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу Мацола І.В., про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в:

Представник позивача ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , в якому просила визнати недійсним заповіт.

Свої позовні вимоги мотивовані тим, що на думку ініціатора спору між позивачем та відповідачами які являються його сестрами,їхній рідний батько не міг залишити заповіту на своїх доньок оскільки дуже любив єдиного сина. У зв`язку з чим оскільки батько був важко хворий на онкологічне захворювання, позивач вважає, що підпис батька на заповіті було сфальсифіковано.

Позивач ОСОБА_4 жодного разу починають з 13.02.2018 року на неодноразові виклики в судове засідання не з`явився.

Представник позивача ОСОБА_1 в судвому засіданні позовні вимоги повністю підтримала, однак звинуватила суд у відсутності волі та бажання зібрати докази які необхідні для задоволення позову, відсутності реакції на неодноразову неможливість виконання судових експертиз експертом у зв`язку з ненаданням позивачем в достатній кількості зразків підписів спадкодавця та/або несплатою експертизи.

Представник відповідачів в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог з підстав, необґрунтованості. Звернув увагу суду, що ініціатори позову, перекладають обов`язок доказування під ставності позовних вимог на суд, що є недопустимим, неодноразово зловживаючи своїми процесуальними правами з метою безпідставного затягування розгляду справи.

Суд заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків.

Вперше дана справа знаходиться на розгляді з 13.02.2018 року, неодноразово заявлялися клопотання про витребування доказів, про призначення експертизи яку експерт не міг виконати, а також відкладалася у зв`язку з неявкою сторін 12 разів, а саме: 30.07.2021 року, 17.12.2021 року, 09.03.2022 року, 20.05.2022 року, 30.06.2022 року, 25.07.2022 року, 26.09.2022 року, 10.01.2023 року, 22.09.2023 року.

Ухвалою суду від 22.09.2023 року цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу Мацола І.В., про визнання заповіту недійсним було залишено без розгляду.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 21.12.2023 року Ухвалу Берегівського районного суду Закарпатської області від 22 вересня 2023 року про залишення позову без розгляду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

З того часу судом було призначено 9 судових засідань, з яких тільки у 3 (трьох) засіданнях була присутня представник позивача ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер спадкодавець, оскаржуваного заповіту, ОСОБА_7 .

03 жовтня 2017 року заповідачем ОСОБА_7 було складено заповіт № 4958.

Не погоджуючись із заповітним розпорядженням спадкодавця ОСОБА_7 , позивач ОСОБА_4 через представника звернувся до суду з вимогою оскарження заповітного розпорядження батька оскільки він являється спадкоємцем І-ї черги. Крім цього заперечуючи проти даного волевиявлення рідного батька, позивач та його представник вказують на фактичне порушення відповідачами разом із нотаріусом процедури оформлення заповітного розпорядження.

За час перебування справи на розгляді суду, судом було винесено 8 (вісім) судових рішень про витребування доказів та 4 (чотири) рішення про призначення експертизи. Які у зв`язку з недостатністю зразків підписів та/або несплати витрат на проведення експертизи, які були судом покладені на позивача, не могли бути виконані.

Даними рішеннями суд повністю надав позивачу можливість забезпечити наявність доказів якими би він міг довести правоту своїх позовних вимог.

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України.

Згідно із статтею 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статтей 1233, 1234 ЦК України Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. При цьому право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Яка здійснює своє право на заповіт виключно особисто.

Від так відповідно до вимог ст.. 1235 ЦК України - заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Так само заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Перевіривши обґрунтованість та доведеність позовних вимог, заперечень проти позову, суд констатує, що відповідно до ч. 4 ст.203 ЦК України правочин вчинений у формі, встановленій законом.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За результатами розгляду справи по суді, опитавши всіх з`явившихся учасників судового розгляду та надавши оцінку всім наявним у справі доказам, суд констатує, що не знайшло свого об`єктивного підтвердження те, що особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті є недійсним, оскільки суду в розрізі ст.ст. 76, 81 ЦПК України, - не надано достатніх та переконливих доказів на спростування того, що спадкодавець ОСОБА_7 не особисто здійснив використання свого права на заповіт.

Одного ствердження позивача про те, що спадкодавець був не спроможний особисто скористатися гарантованим йому правом на особисте розпорядження на випадок своєї смерті, що може свідчити про відсутність у нього волевиявлення на укладення оспорюваного заповіту, та наявність підстав для визнання цього заповіту недійсним, суд не може прийняти до уваги, оскільки всі ці посилання не підтверджені достатніми та належними доказами, та повністю спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Суд констатує, що обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання оспорюваного заповіту недійсним судом в ході розгляду справи не встановлено. Доказів психологічного тиску поєднаного з погрозою фізичного насильства (місця, способу та форми) та/або фальсифікації позивачем не було надано та доведено.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що представником позивача не доведено ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, підстав, з якими закон пов`язує можливість визнання недійсним заповіту судом не встановлено, у зв`язку з чим суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про визнання заповіту недійсним слід відмовити.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України та судові витрати (судовий збір) покласти на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 203, 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1233-1235 ЦК, ст.ст. 10, 12-13, 15-16, 57 - 60, 61, 64, 141, 208, 209, 212-215, 218, 263-265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу Мацола І.В., про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Юрій ГЕЦКО