Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/15/25
Номер провадження2/711/608/25
РІШЕННЯ
21 травня 2025 року м. Черкаси
Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:
головуючого судді Петренка О.В.,
за участю секретаря судових засідань Овезової Ю.В.,
представника позивача адвоката Грачової Т.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів,
02 січня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Придніпровського районного суду м.Черкаси із вказаною позовною заявою, в якій просить суд розірвати договір купівлі-продажі взуття, стягнути із відповідача ФОП ОСОБА_2 грошові кошти, сплачені за товар, у розмірі 4280 грн, вартість доставки товару в сумі 145 грн, поштові витрати по відправленню претензії в сумі 86 грн, неустойку в сумі 1284 грн, моральну шкоду в розмірі 5000 грн, а також витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 7000 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 14.10.2024 вона, попередньо сплативши повну вартість товару, придбала на сторінці інтернет-магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в соціальній мережі «Instagram», що діє від імені ФОП ОСОБА_2 , товар, а саме: пару взуття - чоботи жіночі в кольорі «чорний пітон», 38 розміру, моделі відповідно до фото, висотою 53,5 см, сезон: демі, висота каблука: 2 см. Загальна вартість товару становила 4280 грн.
Означене, попередньо оплачене, інтернет замовлення було оформлено 14 жовтня 2024 року; строк виконання замовлення: 10-15 днів. Замовлення відповідачем виконано 26.11.2024 та надіслано позивачу через транспортну компанію «Нова пошта».
Внаслідок огляду взуття, позивач виявила невідповідність між замовленою нею висотою халяв чобіт 53,5 см, та висотою фактично отриманих чобіт, що становила 63 см. Крім того, внаслідок примірки взуття виявилося затісне для неї.
Позивач відразу повідомила про ці недоліки відповідача, написавши їй у месенджер в соціальній мережі «Instagram». Також, керуючись положеннями ч.3 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач 26.11.2024 звернулась до відповідача з вимогою про заміну невідповідного замовленню товару чобіт, на аналогічний більшого 39 розміру з нижчими халявами або повернення грошових коштів за товар.
03 грудня 2024 року позивач на адресу відповідача направила претензію, в якій просила, керуючись ст.9 Закону України «Про захист права споживачів», розірвати договір та повернути їй гроші в розмірі вартості повернутого товару, а саме: 4280 грн.
Означену претензію відповідач не отримала, тому 20.12.2024 вона повернулася позивачу у зв`язку із закінченням терміну зберігання.
Підсумовуючи викладене, позивач констатує, що між нею і відповідачем був укладений договір купівлі-продажі товару за допомогою засобів дистанційного зв`язку, а саме: шляхом оформлення нею замовлення через інтернет-магазин «mirranda_shoes» в соціальній мережі «Instagram», який вона просить суд розірвати, оскільки придбане у відповідача взуття є неналежної якості, має невідповідний розмір та інший істотний недолік зависоку халяву (63 см), які унеможливлюють його використання. Позивач також просить суд стягнути із відповідача кошти за сплачений товар в сумі 4280 грн, вартість доставки 145 грн, та поштові витрати на відправлення претензії 86 грн.
Також позивач просить суд стягнути із відповідача моральну шкоду в розмірі 5000 грн, яку обгрунтовує тим, що вона, будучи споживачем, мала намір придбати взуття демісезонне на осінь і зиму, за нього було сплачено відповідачу грошові кошти наперед і в повному розмірі, але у зв`язку з виявленими істотними дефектами, які є виробничими і виникли з вини відповідача, позивач була позбавлена останнім можливості користуватися цим товаром, на який розраховувала. Крім того, вона була позбавлена можливості скористатися сумою грошей, яка була сплачена за придбане взуття.
Означені вище обставини, як стверджує позивач, негативно вплинули на її емоційний стан, адже вона розраховувала на товар належної якості, але внаслідок істотних недоліків позбавлена можливості користуватися ним. Тому вважає за необхідне стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 5000 грн.
Крім того, керуючись ч.9 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач просить суд стягнути із відповідача неустойку в розмірі 1284 грн за період з 26.11.2024 до 26.12.2024. Також позивач просить суд стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 7000 грн.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 січня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; визнано справу малозначною, а її розгляд вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
05 березня 2025 року від представника відповідача ФОП ОСОБА_2 адвоката Білей С.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву (вхідний №8765/25). У цій заяві по суті справи представник відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог повністю.
Обгрунтовуючи заперечення проти позовних вимог, представник відповідача адвокат Білей С.В. у відзиві на позовну заяву зазначає, що згідно позовної заяви позивача чоботи отримано у відділенні "Нова Пошта" і були оглянуті позивачем, прийняті нею без зауважень про що свідчить відсутність акту про виявлені невідповідності. Крім того, з наданої роздруківки вбачається що позивач була задоволена замовленням, однак позивач замовивши на пошиття чоботи 38 розміру хотіла їх поміняти на такі ж 39 розміру.
Як вбачається з наданої позивачем переписки її було повідомлено, що взуття шиється під замовлення за наданими нею розмірами і таке виготовлено індивідуально для позивача і обміну та поверненню не підлягає.
Як стверджує представник відповідача у відзиві, відповідно до погодженого і перевіреного позивачем замовлення жодних розбіжностей немає.
Також у відзиві на позов представник відповідача акцентує увагу на положеннях п.3 ч.5 ст.13 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до яких, у разі коли інше не передбачено договором, споживач не має права розірвати договір, укладений на відстані, якщо договір стосується виготовлення або переробки товару на замовлення споживача, тобто якщо товар не може бути проданий іншим особам або може бути проданий лише з істотними фінансовими втратами для продавця (виконавця).
У зв`язку із викладеним, представник відповідача робить висновок, що позивач не має права на розірвання договору, що укладений на відстані так як стосується виготовлення товару на замовлення споживача, і є таким що не може бути проданий іншим особам або може бути придбаний лише з істотними фінансовими втратами для продавця.
Також 11 березня 2025 року на адресу суду, через підсистему «Електронний суд», від представника позивача адвоката Грачової Т.Г. надійшла відповідь на відзив представника відповідача ФОП ОСОБА_2 адвоката Білей С.В. (вхідний №9372), у якій адвокат Грачова Т.Г. спростовує підстави невизнання відповідачем позову наступним обгрунтуванням.
Зі змісту скріншотів переписки по замовленню та отриманню товару, які додані до позовної заяви, вбачається, що позивач звернулася до відповідача як до продавця товару - взуття, а саме: 13 жовтня о 9:46 «Доброго дня, підкажіть, будь ласка, чи є у вас ботфорти без каблука та з негострим носком?». На що отримала відповідь: «Так є». Далі, в цей же день, відповідач надіслала позивачу вісім фотографій ботфортів і запитала: «Яка моделька сподобалась вам?» Позивач передивилася ряд фото та спитала: «Скільки ці?», «Яка ширина зверху в халяві?» і «чи є ще фото?». Далі відповідач почала цікавитися розміром ноги позивача та повідомила про вартість взуття.
14 жовтня 2024 року о 15:57 відповідач написала: «Висота 43,5 см», «Висота каблука 2 см», далі і в цей же день відповідач остаточно визначила висоту чобіт «53,5 см». Позивач погодилася і написала «Ок, тоді замовляю».
Таким чином, як стверджує представник позивача, між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу товару за допомогою засобів дистанційного зв`язку, а саме: шляхом оформлення замовлення через інтернет - магазин mirranda_shoes в соцмережі «Instagram».
Щодо твердження представника відповідача адвоката Білей С.В. про незастосування в даному випадку ст. 8,9,15 Закону України «Про захист прав споживачів», так як позивач не має права на розірвання договору, що укладений на відстані з підстав того, що він стосується виготовлення товару на замовлення споживача, і є таким що не може бути проданий іншим особам або може бути проданий з істотними фінансовими втратами для продавця, то представник позивача у відповіді на відзив зазначає наступне.
Викладені позивачем в позовні заяві обставини свідчать про те, що між нею та відповідачем виникли правовідносини, що регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», який регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Товар (чоботи) позивачем не використовувалися, збережено їх товарний вигляд, споживчі властивості, а також розрахунковий документ. Тому вони підлягають обміну на аналогічний товар потрібного розміру та моделі (фасону), а оскільки відповідач відмовив позивачу в цьому, то позивач має право на розірвання договору та отримання грошових коштів у розмірі вартості повернутого товару згідно ч. 2 ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів».
З огляду на викладене, представник позивача просить суд відхилити заперечення, наведені представником відповідача адвокатом Білей С.В. у відзиві на позовну заяву, а позовні вимоги задовольнити повністю.
У судовому засіданні представник позивача адвокат Грачова Т.Г. позовні вимоги підтримала повністю з підстав, що викладені у позовній заяві, а також у відповіді на відзив, просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідач ФОП ОСОБА_2 та її представник адвокат Білей С.В. у судове засідання не з`явилися, про день час та місце розгляду справи повідомлялися щоразу належним чином, зокрема, шляхом направлення судових повісток відповідачу на адресу місцезнаходження як фізичної особи-підприємця, а представнику відповідача адвокату Білей С.В. до електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд», заяв та клопотань про відкладення судового засідання до суду не надходило.
14 травня 2025 року суд, після оголошення про перехід до стадії ухвалення судового рішення, у зв`язку зі складністю справи, керуючись положеннями ч.1 ст.244 ЦПК України, відклав ухвалення та проголошення судового рішення до 09 год 10 хв 21 травня 2025 року.
Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію представника позивача, висловлену як письмово, так і під час проголошення вступного слова, а також позицію представника відповідача, що викладена письмово, дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що у період часу з 13 до 14 жовтня 2024 року на сторінці інтернет-магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в соціальній мережі «Instagram» між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ФОП ОСОБА_2 здійснено підбір та замовлення на виготовлення демісезонного взуття у вигляді шкіряних чобіт: № 4811, розмір: 38, литка: 33, повністю чорний пітон, повна оплата (а.с.19-43). Також сторони досягли згоди щодо висоти чобіт 53,5 см (а.с.34).
Крім того, із означеної переписки в соціальній мережі «Instagram» між позивачем та відповідачем суд встановив, що мало місце замовлення зі сторони позивача пошиття взуття відповідачем, а не придбання готового товару. Ця обставина підтверджується, зокрема, тим, що відповідач декілька раз повідомляє позивача про те, що таке взуття шиється під замовлення і запитує чи зручно буде позивачу чекати біля 10-15 робочих днів (а.с.25,31). Позивач щоразу відповідає стверджувально: «Так» або «Зручно» (а.с.25, 31).
Із платіжної інструкції №2.69466123.1 від 14.10.2024 (а.с.9) суд встановив, що ОСОБА_1 перерахувала ФОП ОСОБА_2 4280 грн як оплату за товар; перерахована сума повністю узгоджується із вартістю замовленого товару позивачем у відповідача, а саме: шкіряних чобіт: № 4811, розмір: 38, литка: 33, повністю чорний пітон (а.с.33).
Як суд встановив із переписки між позивачем та відповідачем у соціальній мережі «Instagram», замовлений позивачем товар шкіряні чоботи, був отриманий позивачем 26 листопада 2024 року (а.с.47). Цього ж дня позивач повідомила відповідача про те, що висота отриманих чобіт не 53,5 см, а 63 см (а.с.49).
Із претензії позивача від 03.12.2024, що адресована відповідачу, у взаємозв`язку із поштовою квитанцією про її відправлення суд встановив, що позивач означеного дня здійснила направлення засобами поштового зв`язку відповідачу претензії з вимогою повернути кошти за придбаний товар, оскільки після огляду взуття було виявлено невідповідність між замовленою висотою і наявною у виробі (а.с.12, 60-61). Проте означена претензія не була вручена відповідачу з підстав закінчення терміну зберігання, а відповідно повернулася позивачу і отримана останньою 23.12.2024, що підтверджується роздруківкою із офіційного сайту АТ «Укрпошта» від 27.12.2024 (а.с.62-63).
Пунктами 7,8,11 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", або іншими документами (далі - розрахунковий документ). Договір, укладений на відстані, - договір, укладений продавцем (виконавцем) із споживачем за допомогою засобів дистанційного зв`язку. Засоби дистанційного зв`язку - електронні комунікаційні мережі, поштовий зв`язок, телебачення, інформаційні мережі, зокрема Інтернет, які можуть використовуватися для укладення договорів на відстані.
Частиною 1 ст.13 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що положення цієї статті не застосовуються до договорів, укладених на відстані, які стосуються: правочинів з нерухомим майном, крім оренди такого майна; правочинів з цінними паперами; фінансових послуг; продажу товарів торговельними автоматами; електронних комунікаційних послуг; правочинів, здійснених на аукціоні, якщо участь у ньому можлива і без використання засобів дистанційного зв`язку; надання платіжних послуг.
Отже, з аналізу означених положень Закону України «Про захист прав споживачів» суд дійшов висновку, що між сторонами був укладений договір на відстані за допомогою електронно-комунікаційної мережі «Інтернет».
У цьому контексті суд звертає увагу учасників справи, що як позивач, так і відповідач в особі представника адвоката Білей С.В., у заявах по суті справи визнали той юридичний факт, що між сторонам був укладений договір про терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Водночас позивач у позові та її представник адвокат Грачова Т.Г. у судовому засіданні стверджують, що споживач звернулась в інтернет-магазин для придбання уже готового товару, а представник відповідача наполягає на тому, що споживач уклала із відповідачем договір саме на пошиття взуття, а не на придбання готового товару.
Суд, проаналізувавши зміст домовленостей між сторонами в справі, що мали місце у жовтні листопада 2024 року в соціальній мережі «Instagram», дійшов висновку, що між ними укладено саме договір на відстані на виготовлення товару на замовлення, оскільки, як вже суд зазначав раніше, відповідач декілька раз повідомляє позивача про те, що таке взуття шиється під замовлення і запитує чи зручно буде позивачу чекати біля 10-15 робочих днів (а.с.25,31). Позивач щоразу відповідає стверджувально: «Так» або «Зручно» (а.с.25, 31).
У цьому контексті суд звертає увагу учасників справи, що придбанню готового товару в інтернет-магазині апріорі притаманна швидка його відправка покупцю/споживачу (день в день, на наступний робочий день тощо), але не очікування товару протягом півтора місяці. Крім того, 02.11.2024 позивач звертається до відповідача в соціальній мережі «Instagram» і запитує: «Як там мої чобітки?», на що відповідач відповідає: «Ваше замовлення шиється» (а.с.43); 06.11.2024 позивач у чергове звертається до відповідача у тій же соціальній мережі із питанням: «Чи готові мої чобітки?», на що відповідач повідомляє: «Можемо очікувати з виробництва на наступному тижні».
Статтею 865 ЦК України передбачено, що за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір побутового підряду є публічним договором. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.
Водночас ст.655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Головна відмінність договору підряду від договору купівлі-продажу полягає в тому, що предметом першого є робота підрядника та її матеріалізований результат, а предметом другого - майно, що підлягає передачі у власність покупцю.
Аналогічний правовий висновок щодо розмежування договору підряду від договору-купівлі-продажі викладено у постанові Верховного Суду від 12.07.2023 в справі №902/723/22, що судом застосовується з метою виконання положень ч.4 ст.263 ЦПК України.
У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.
Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.
Аналогічний висновок викладений у п.6.56 - 6.58 постанови Великої Палати Верховного Суду в справі №904/5726/19 (провадження № 12-95гс20), який судом застосовується з метою виконання положень ч.4 ст.263 ЦПК України.
Таким чином, суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зміст правовідносин, що склалися між сторонами і пов`язані з волею позивача на набуття у власність чобіт, дійшов висновку, що між сторонами був укладений договір побутового підряду з пошиву індивідуального замовлення (взуття) на відстані засобами дистанційного зв`язку і сторони вчинили відповідні дії на виконання умов саме цього договору, а не договору купівлі-продажі.
У зв`язку із цим, суд відхиляє твердження сторони позивача, викладене як у позовній заяві і у відповіді на відзив, так і проголошене під час вступного слова, що позивач як споживач здійснила саме придбання у відповідача готового товару (взуття), а не замовила його пошиття за відповідними параметрами (вид, розмір, колір, модель тощо). У цьому контексті суд звертає увагу учасників справи, що твердження сторони позивача, що їй стало відомо про здійснення пошиття взуття відповідачем уже після його замовлення, також є помилковим, оскільки як вбачається із переписки в соціальній мережі «Instagram», відповідач повідомила позивача про те, що бажане нею для придбання взуття шиється під замовлення протягом 10-15 робочих днів (а.с.25) 13.10.2024, а замовлення позивачем узгоджене і здійснена його повна оплата лише на наступний день, тобто 14.10.2024 о 20 год 27 хв (а.с.9, 37).
Також суд відхиляє твердження представника позивача адвоката Грачової Т.Г., що викладене під час проголошення вступного слова, а також міститься у мотивувальній частині відповіді на відзив від 10.03.2025, що відповідач як фізична особа-підприємець має право здійснювати підприємницьку діяльність виключно щодо роздрібної торгівлі взуттям і шкіряними виробами, оскільки у неї відсутній відповідний КВЕД, який надає їй право на пошиття взуття, з підстав того, що питання правомірності здійснення відповідачем підприємницької діяльності з призми дотримання таким суб`єктом підприємницької діяльності вимог податкового законодавства, не входить до компетенції суду загальної юрисдикції під час розгляду справи про захист прав споживачів, а є дискреційними повноваженнями органів ДПС України.
Частиною 1 ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
З аналізу означеної норми процесуального права суд констатує, що під час розгляду цивільної справи суд здійснює її розгляд виключно в межах заявлених позовних вимог.
Оскільки позивач у п.1 прохальної частини позовної заяви заявила позовну вимогу про розірвання договору купівлі-продажі взуття, а суд, під час розгляду справи, встановив, що між сторонами укладено договір побутового підряду з пошиву індивідуального замовлення (взуття) на відстані засобами дистанційного зв`язку, який є відмінним від договору купівлі-продажі, тому, керуючись ч.1 ст.13 ЦПК України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про розірвання договору купівлі-продажі взуття.
Що стосується позовних вимог, що викладені у п.2 прохальної частини позовної заяви, а саме: стягнути із відповідача грошові кошти, сплачені за товар, у розмірі 4280 грн, вартість доставки 145 грн, поштові витрати по відправленню претензії в розмірі 86 грн, а всього 4511 грн, то суд зазначає про таке.
Як встановлено судом під час розгляду справи по суті, відповідачем позивачу були повідомлені такі основні характеристики товару, який був замовлений позивачем для пошиття, а саме: шкіряних чобіт: розмір: 38, литка: 33, повністю чорний пітон (а.с.33), а також висота 53,5 см (а.с.34).
У судовому засіданні, що відбулося 14.05.2025, за клопотанням представника позивача адвоката Грачової Т.Г., суд здійснив огляд речового доказу шкіряних чобіт, а також здійснив вимірювання, зокрема, їх висоти. Згідно проведених вимірів суд встановив, що висота чобіт без урахування висоти підбору із задньої їх сторони (тобто, так як це зображено на фото у переписці між позивачем та відповідачем, а.с.59) становить 61 см; разом з підбором 64 см; спереду висота чобіт складає 67 см (з підбором) та 64 см без підбора.
Пунктом 12 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що істотний недолік - недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: а) він взагалі не може бути усунутий; б) його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; в) він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором.
Пунктом 15 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що недолік - будь-яка невідповідність продукції вимогам нормативно-правових актів, умовам договорів або вимогам, що пред`являються до неї, а також інформації про продукцію, наданій виробником (виконавцем, продавцем).
Як встановлено судом, сторонами договору побутового підряду, укладеного на відстані, одним із параметрів замовленого товару, була обумовлена його висота, яка за твердженням відповідача (а.с.34, 49) мала б складати 53,5 см, і саме ця висота чобіт була погоджена позивачем, що підтверджується перепискою сторін у соціальній мережі, роздруківка з якої знаходиться на а.с. 35. Проте, висота отриманих позивачем чобіт складає щонайменше 61 см, якщо вимірювати за аналогією, що зображена на фото, що міститься у переписці учасників справи і знаходиться на а.с. 59.
У зв`язку із викладеним суд погоджується із твердженням представника позивача, що отриманий позивачем товар від відповідача має недолік пов`язаний із висотою чобіт, оскільки не відповідає умовам договору, яким було обумовлено висоту 53,5 см, а не 61 см як є у дійсності.
Частиною 1 ст.872 ЦК України передбачено, якщо підрядником були допущені істотні відступи від умов договору побутового підряду або інші істотні недоліки в роботі, виконаній із матеріалу замовника, він має право вимагати за своїм вибором: 1) виготовлення іншої речі з однорідного матеріалу такої самої якості; 2) розірвання договору та відшкодування збитків.
Водночас ч.2 ст.872 ЦК України передбачено, що у разі виявлення інших відступів від умов договору або інших недоліків у роботі замовник має право за своїм вибором вимагати безоплатного усунення цих недоліків у розумний строк або відшкодування його витрат на усунення недоліків чи відповідного зменшення плати.
Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Проте сторона позивача не надала суду жодного належного і допустимого доказу тому юридичному факту, що такий недолік отриманого на замовлення товару (взуття) як різниця у висоті 7,5 см (61 см 53,5 см) є істотним недоліком товару в розумінні як п.15 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», так і ч.1 ст.872 ЦК України.
У зв`язку із викладеним, суд дійшов висновку, що позивач як споживач, керуючись ч.2 ст.872 ЦК України, має право за своїм вибором вимагати безоплатного усунення означеного недоліку (висоти чобіт) відповідачем у розумний строк або відшкодування його витрат на усунення такого недоліку чи відповідного зменшення плати, однак не стягнення із відповідача вартості товару.
Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення із відповідача 4280 грн в рахунок компенсації вартості за сплачений товар не підлягає задоволенню.
Щодо вартості доставки товару в розмірі 145 грн, то суд зазначає про таке.
Проте як встановив суд, доказів тому юридичному факту, що такий недолік отриманого позивачем на замовлення товару (взуття) як різниця у висоті 7,5 см є істотним недоліком товару в розумінні як п.15 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», так і ч.1 ст.872 ЦК України, що було б підставою для відшкодування збитків (п.2 ч.1 ст.872 ЦК України), у конкретному випадку відсутній.
Водночас встановлений судом відступ від умов договору, який допущений стороною відповідача, як інша висота взуття, аніж та, що була погоджена із замовником (позивачем), не є підставою, згідно ч.2 ст.872 ЦК України, для компенсації вартості доставки товару.
У зв`язку із цим, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення із відповідача на користь позивача 145 грн в рахунок вартості доставки товару (чобіт) задоволенню не підлягає.
Щодо позовної вимоги про стягнення 86 грн вартості поштових витрат на відправлення претензії, то суд зазначає про таке.
Із мотивувальної частини позовної заяви суд встановив, що будь-якого нормативного обгрунтування означеної позовної вимоги позивачем не зазначено (абз.9 стр.3 позовної заяви).
Частиною 3 ст.133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Проте понесені позивачем витрати у розмірі 86 грн на послуги поштового зв`язку у зв`язку із направленням стороні відповідача претензії до часу подачі позовної заяви, до жодних із видів витрат, пов`язаних з розглядом справи, не належать.
У зв`язку із цим, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення із відповідача на користь позивача 86 грн в рахунок вартості послуг поштового зв`язку задоволенню не підлягає.
Щодо позовної вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача неустойки в сумі 1284 грн, то суд зазначає про таке.
Правовою підставою для заявлення означеної позовної вимоги позивачем зазначені положення ч.9 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» (абз.3-5 стр. 5 позовної заяви).
Згідно диспозиції означеної норми права, якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей.
З аналізу положень ч.9 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» суд встановив, що законодавець пов`язує право споживача на стягнення із відповідача неустойки, а відповідно і встановлює обов`язок відповідача сплатити неустойку споживачу, у випадку розірвання договору та не повернення сплаченої споживачем суми грошей за продукцію.
Проте як встановлено в судовому засіданні підстав для розірвання договору, який позивачем визначений у п.1 прохальної частини позовної заяви, а саме: купівлі-продажі взуття, у конкретному випадку нема, оскільки між сторонами укладений договір побутового підряду з пошиву індивідуального замовлення (взуття) на відстані засобами дистанційного зв`язку, який не є предметом спору у даній цивільній справі.
У зв`язку із цим, підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч.9 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» суд не вбачає, а відповідно і відсутні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача розміру неустойки, тобто 1284 грн.
З означених вище підстав, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення із відповідача на користь позивача 1284 грн неустойки задоволенню не підлягає.
Що стосується позовної вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5000 грн, то суд зазначає про таке.
Відповідно до п.2 ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Частиною 1 ст.1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Законом України від 19 травня 2011 року № 3390-VІ «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту продукції», який набрав чинності 16 вересня 2011 року, пункт 5 частини першої статті 4 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХII «Про захист прав споживачів» було викладено в такій редакції: споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.
Отже, з 16 вересня 2011 року право споживача на відшкодування моральної шкоди не пов`язується виключно із заподіянням її небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією.
Пунктом 5 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.
Проте ч.2 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
З аналізу положень п. 5 ч.1 ст.4 у взаємозв`язку із ч.2 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», суд робить висновок, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції) нерозривно пов`язане із задоволенням вимог споживача.
Водночас, оскільки суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача як споживача не підлягають задоволенню з підстав, що викладені у мотивувальній частині судового рішення, тому суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення із відповідача моральної шкоди.
У зв`язку із цим, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення із відповідача на користь позивача 5000 грн в рахунок компенсації моральної шкоди задоволенню не підлягає.
Що стосується розподілу судових витрат.
Частиною 3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.
У зв`язку із означеною нормою права, позивач не сплачувала судовий збір за подачу позовної заяви до суду.
Частиною 1 ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Ураховуючи, що позивач при зверненні до суду з даною позовною заявою, відповідно до вимог ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», була звільнена від сплати судового збору, приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, суд вважає за необхідне, з урахуванням вимог ст.141 ЦПК України, віднести судові витрати у справі на рахунок держави.
Щодо витрат позивача на правничу допомогу адвоката в розмірі 7000 грн, то суд зазначає про таке.
Пунктом 1 ч.3 ст.133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Пунктом 2 ч. 2 ст.141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Оскільки суд визнав необгрунтованими позовні вимоги і у їх задоволенні відмовив, тому витрати на професійну правничу допомогу покладаються на позивача. У зв`язку із чим, відсутні правові підстави для стягнення із відповідача витрат позивача на правничу допомогу адвоката.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.
Керуючись ст. 23, 655, 865, 872, 1167 ЦК України, ст. 1, 4, 12, 13, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» ст. 2, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 82, 89, 133, 141, 244, 263, 264, 265, 354, 355 ЦПК України, суд
відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів.
Судові витрати у справі віднести на рахунок держави.
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене 21 травня 2025 року.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 .

Головуючий: О. В. Петренко