Справа № 464/2330/24 Головуючий у 1 інстанції: Сабара Л. В.
Провадження № 22-ц/811/148/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цьони С.Ю.,

з участю: позивача ОСОБА_1 та його законного представника ОСОБА_2 , адвокатів Мицика О.В., Савчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та його законного представника ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб Служби у справах дітей Миколаївської міської ради Львівської області, Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача батька ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що подружнє життя між його батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не склалось, у зв`язку із чим рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 11.01.2011 шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу, позивач залишився проживати разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає дотепер. Зазначає, що хоч і після розірвання шлюбу батько цікавився його життям, однак протягом останніх 5 років фактично самоусунувся від його виховання. Позивач вважає, що батько свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, не цікавиться його шкільним життям, не вітає його з Днем народження, спілкування між ними припинено. Лише із соціальних мереж позивачу стало відомо, що батько вдруге одружився, змінив прізвище, у нього ще двоє дітей, з якими він не знайомий. Крім того, ОСОБА_3 завжди нехтував своїм обов`язком щодо утримування позивача, у зв`язку із чим його мати зверталась до суду з позовами про стягнення аліментів та про збільшення розміру аліментів. Незважаючи на обіцянку батька в добровільному порядку сплачувати аліменти, з 22.07.2020 останній перестав взагалі їх сплачувати, а станом на 19.02.2024 заборгованість по сплаті аліментів становить 75 000,00 грн. Позивач зазначає, що таким чином відповідач повністю переклав обов`язок щодо його утримання на матір та вітчима, хоча такий обов`язок покладається на батьків у рівних частинах. ОСОБА_3 повністю самоусунувся від його виховання та утримання, жодним чином не турбується про його здоров`я, фізичний, психічний та розумовий розвиток, не цікавиться його вподобаннями, розвитком, не знає про його плани на майбутнє. Також зазначає, що 28.08.2013 його мати уклала шлюб з ОСОБА_4 . З вказаного моменту, вони проживають однією сім`єю, відтак вітчим фактично виконує обов`язки батька, матеріально його забезпечує, відповідає за його фізичний та моральний розвиток. Зважаючи на викладене, вважає за доцільне позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно нього.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28 листопада 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 та його законний представник ОСОБА_2 , подавши апеляційну скаргу.

Вважає, що рішення суду є необґрунтованим, таким, що суперечить вимогам матеріального права.

Вказує, що відповідач останні 5 років не цікавився життям, розвитком ОСОБА_1 , фактично самоусунувся від його виховання. За цей час жодного разу не зустрічався з сином.

На думку апелянта, батько свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками по відношенню до сина, не цікавиться його шкільним життям, не вітає з Днем народження, не спілкується з ним, не бере участі в його утриманні.

ОСОБА_1 категорично не погоджується з рішенням суду, оскільки вважає, що таке рішення є вкрай упередженим щодо нього. Суд фактично виправдовує дії відповідача, який тривалий час байдуже ставився до обов`язку щодо виховання ОСОБА_1 .

Вважає, що суд фактично звинуватив його та його матір в тому, що вони не в повному обсязі проявляли ініціативу щодо участі батька в його вихованні та утриманні.

Апелянт зазначає, що твердження суду проте, що відповідач є особою з інвалідністю I групи, потребує стороннього догляду, аж ніяк не може виправдати його байдуже ставлення по відношенню до позивача, оскільки відповідно до довідки МСЕК - відповідач став особою з інвалідністю лише у 2024 році.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, хоча про час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином.

З урахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Сторони мали реальну можливість реалізувати свої процесуальні права з доведенням своєї позиції по справі, у тому числі через можливість брати участь в судовому засідання в режимі відеоконференції або через представника.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність ОСОБА_3 , який своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, явка якого не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його законного представника ОСОБА_2 , адвоката Мицика О.В., представника третьої особи Савчук Н.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки така міра відповідальності є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому, суд вважав, що необхідно відмовити в задоволенні позову.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції.

З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 03.04.2008 міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції вбачається, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Львові. Відомості про батьків: ОСОБА_5 батько, ОСОБА_6 мати.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 11.01.2011 шлюб, укладений 07.09.2007 у Дроговизькій сільській раді Миколаївського району Львівської області між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , розірвано, дитина ОСОБА_1 залишився проживати із матір`ю.

З витягу з реєстру Миколаївської територіальної громади від 18.10.2022 вбачається, що місце проживання ОСОБА_1 з 15.05.2008 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі виконавчого листа, виданого 25.12.2009 Миколаївським районним судом Львівської області у справі №2-1327/2009, 07.04.2010 державним виконавцем Сихівського ВДВС Львівського міського управління юстиції Кундою З.Й. відкрито виконавче провадження №18477495 про стягнення щомісячно з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 аліментів на утримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі у розмірі 279 грн.

Як вбачається з розрахунку заборгованості по аліментах від 27.09.2019, заборгованість боржника ОСОБА_5 зі сплати аліментів станом на 27.09.2019 складає 11 669,00 грн.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 28.08.2013 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського районного упраління юстиції у Львівській області, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 уклали 28.08.2013 шлюб.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 20.02.2020 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зміну розміру аліментів задоволено частково, змінено розмір стягуваних аліментів на утримання сина ОСОБА_1 у розмірі 1 500,00 грн.

Як вбачається з довідки про розмір сплачених аліментів від 15.02.2023, за період з 24.03.2020 до 18.01.2024 ОСОБА_2 не отримувала аліменти від ОСОБА_3 .

Згідно з розрахунком заборгованості по аліментах від 19.02.2024, боржнику ОСОБА_3 нараховано аліментів відповідно до виконавчого документа у розмірі 75 000,00 грн., боржником сплачено 0,00 грн., відтак заборгованість становить 75 000,00 грн.

З акту обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_2 , з метою встановлення факту проживання ОСОБА_4 з дітьми, зокрема, ОСОБА_8 , від 04.03.2024 вбачається, що за вказаною адресою проживають ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , умови для проживання задовільні, під час обстеження встановлено, що в сім`ї Одноріг проживає та виховується троє дітей.

Як вбачається з довідки Дроговизького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів від 22.03.2024 №01/12-91, ОСОБА_13 є учнем 10 класу вказаного навчального закладу, його батько контакту зі школою не підтримує, із класним керівником та вчителями не спілкується, дитину до шкоди приводять та забирають мама ОСОБА_14 , вітчим ОСОБА_15 , бабуся ОСОБА_16 .

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області від 04.06.2024 №124 затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_17 відносно сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з вказаним висновком, органом опіки та піклування проведено обстеження умов проживання дитини та встановлено, що батько свідомо самоусунувся від виконання батьківських обов`язків відносно сина ОСОБА_18 , не проживає з ним протягом тривалого часу, не цікавиться його життям, навчанням, не піклується про здоров`я дитини.

10.09.2024 комісією відділу «Служба у справах дітей» Сихівського району проведено обстеження житлових умов у квартирі АДРЕСА_3 за місцем проживання відповідача ОСОБА_3 , за результатами якого встановлено, що відповідач після нещасного випадку є особою з інвалідністю 1 групи, повідомив, що заперечує щодо позбавлення батьківських прав щодо сина ОСОБА_18 , з яким намагався спілкуватись, однак йому чинять перешкоди, сплачував аліменти відповідно до фінансової можливості. Умови проживання за вказаною адресою, а також для виховання та розвитку дитини належні, що підтверджується актом.

ОСОБА_5 та ОСОБА_19 06.09.2014 зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Городоцького районного управління юстиції у Львівській області, про що складено актовий запис за №97, після державної реєстрації шлюбу відповідачу присвоєно прізвище « ОСОБА_20 », що вбачається з витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 20.11.2024.

З довідки до акта МСЕК від 19.07.2024 вбачається, що ОСОБА_3 встановлено інвалідність 1 групи строком до 17.07.2025.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення пункту 2 частини 1 статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Також у своїй практиці, зокрема у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях. Питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».

Позивач ОСОБА_1 , як в позовній заяві так і в апеляційній скарзі, наголошував на тому, що батько ОСОБА_3 не спілкується з ним вже понад 5 років, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками по відношенню до сина, не цікавиться його шкільним життям, не вітає з Днем народження, не бере участі в його утриманні.

Як встановлено матеріалами справи, на підставі виконавчого листа, виданого 25.12.2009 Миколаївським районним судом Львівської області у справі №2-1327/2009, 07.04.2010 державним виконавцем Сихівського ВДВС Львівського міського управління юстиції Кундою З.Й. відкрито виконавче провадження №18477495 про стягнення щомісячно з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 аліментів на утримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі у розмірі 279 грн.

З розрахунку заборгованості по аліментах вбачається що за період з 2009 по 2019 рік ОСОБА_3 нерегулярно сплачував аліменти. В 2010 році ОСОБА_3 сплатив аліменти лише тричі, в 2012 році ним було сплачено 279 грн. в березні та 150 грн. в жовтні.

Така поведінка відповідача свідчить про його недбале ставлення до покладених на нього обов`язків щодо утримання сина ще з 2009 року.

За рішенням суду з 2020 року розмір аліментів було збільшено до 1500грн. в місяць. Проте ОСОБА_3 жодного разу аліменти з 2020 року не сплатив, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 75 000,00 грн.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вказав, що доказів про причини невиконання рішення суду про стягнення аліментів ТзОВ «Сліпо-Фуд» із доходів ОСОБА_3 суду не надано, так як і доказів про те, що відповідач перешкоджав такому виконанню умисно або знав про наявність рішення суду, що не виконується, що може свідчити про його винну поведінку.

Вказане твердження суду першої інстанції спростовується матеріалами справи.

З рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 20 лютого 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зміну розміру аліментів вбачається, що 28.01.2020 року відповідач ОСОБА_3 подав до суду заяву, у якій позовні вимоги визнав частково, а саме погодився сплачувати аліменти у розмірі 1500грн. Проти задоволення позовних вимог у повному обсязі заперечив у зв`язку з тим, що на теперішній час він перебуває у іншому шлюбі та має на своєму утриманні двох неповнолітніх дітей.

Таким чином в суду не має підстав вважати що ОСОБА_3 не знав про рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 20 лютого 2020 року, чи не знав що має сплачувати аліменти на утримання сина.

Обов`язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків, яке виникає з моменту народження дітей і зберігається до досягнення ними повноліття.

На думку колегії суддів, вказані обставини свідчать про свідоме ухилення відповідача від обов`язку щодо сплати аліментів та від утримання сина ОСОБА_1 .

Відмовляючи в задоволенні позо ву, суд першої інстанції також вказував, що органом опіки та піклування не встановлені істинні причини поведінки ОСОБА_3 за останні п`ять років, з урахуванням обставин, що могли обмежувати права громадян України (запровадження карантину, оголошення воєнного стану, проведення мобілізації, тощо), реальну оцінку сімейним відносинам між позивачем та його батьками надано не було.

Проте колегія суддів вважає, що запровадження карантину, оголошення воєнного стану чи проведення мобілізації жодним чином не можуть бути підставою для того, щоб не спілкуватись з дитиною, не цікавитись її життям, не піклуватись про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечувати необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не виявляти інтересу до її внутрішнього світу. Адже саме в такий складний час дитині потрібна особлива підтримка та допомога батька.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_3 27 серпня 2024 року звертався з заявою до Сихівського ВДВС м.Львова про зняття арешту з розрахункового рахунку, проте жодних заяв, заперечень, відзивів з приводу позову щодо позбавлення його батьківських прав не подав. Вказана поведінка відповідача, який має право скористатись безоплатною правовою допомогою, свідчить про відсутність в нього інтересу до даної справи.

Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Суд вважає, що вищевказані докази в сукупності свідчать про те, що відповідач тривалий час ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а саме не піклується про фізичний і духовний розвиток, як складову виховання, не спілкується з дитиною, не надає дитині доступу до культурних, інших духовних цінностей; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позбачити батьківських прав ОСОБА_3 відносно ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.129Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд-

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його законного представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 листопада 2024 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб Служби у справах дітей Миколаївської міської ради Львівської області, Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав задовольнити.

Позбавити ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 батьківських прав відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Роз`яснити, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав, та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 21 травня 2025 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.