Справа № 182/781/25
Провадження № 2/0182/996/2025
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27.05.2025 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого-судді Рунчевої О.В., розглянувши в м. Нікополі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

11.02.2025 року ОСОБА_1 звернулась до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, посилаючись на наступні обставини.

26.11.2008 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем.

Від даного шлюбу у подружжя народились діти - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Подружнє життя не склалося, внаслідок чого на початку 2024 року шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, спільне господарство не ведеться. Діти залишились проживати разом з матір`ю та перебувають на її утриманні. Майновий спір між подружжям відсутній. На примирення позивачка не згодна. З цих підстав просить шлюб розірвати та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей в твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн. на кожну дитину щомісяця.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.02.2025 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.14-15).

10.03.2025 року на адресу суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги визнає частково, посилаючись на наступне.

Відповідач дійсно перебуває в офіційному шлюбі з позивачкою з 2008 року. Від даного шлюбу у них народилась спільні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Шлюбні стосунки між подружжям припинено 04.09.2024 року, коли відповідач не зміг потрапити до будинку, оскільки ворота у двір були зачинені на замок, а двері йому ніхто не відкрив. Також були відсутні ключі від машини. З тих пір відповідач проживає у своїх батьків, а діти залишились проживати разом з матір`ю, спір щодо визначення місця їх проживання між сторонами відсутній. Крім того, відповідач наголошує, що в будинку залишились його особисті речі, а саме: закордонний паспорт, оригінал довідки про присвоєння РНОКПП, трудова книжка, скутер Honda takt, коробка передач від автомобіля Iveco та інші речі, перелік яких додано до відзиву. Позивачка в добровільному порядку відмовляється їх повертати, а у вересні 2024 року без його дозволу, користуючись тим, що він не мав доступу до своїх банківських карток, зняла гроші з його картки в розмірі 20 000 грн., а за деякий час придбала автомобіль на кошти з сімейного бюджету, накопичені завдяки його праці, оскільки дружина 10 років перебувала у декретній відпустці. Щодо стягнення з нього аліментів, то ОСОБА_2 зазначає, що окрім заробітної плати, інших доходів він немає. Його зарплати вистачає лише на сплату комунальних платежів, допомогу матері, придбання продуктів, медикаментів, одягу. Він не має автомобіля, житла, заощаджень, які б перевищували десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Дружина зловживає своїми правами, та перешкоджає у зустрічах з дітьми, забороняє відповідати на його телефонні дзвінки. З огляду на викладене вище, не заперечує проти розірвання шлюбу, стягнення з нього аліментів в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також просить суд зобов`язати ОСОБА_1 повернути йому особисті речі згідно наданого переліку, витрати по сплаті судового збору розподілити порівну між сторонами.

02.04.2025 року на адресу суду від позивачки надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якому вона зазначає, що предметом розгляду даної справи не є розподіл спільного майна подружжя, а тому заперечення відповідача в цій частині не можуть бути прийняті судом до уваги. Щодо стягнення аліментів позивачка зазначає, що вона обрала спосіб стягнення в твердій грошовій сумі, і наполягає на розмірі аліментів, визначеному нею в позовній заяві.

Розгляд справи проводиться без фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами, що передбачено ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Розглянувши подані документи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, 26.11.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був укладений шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис за № 819 (а.с.4).

Від даного шлюбу у подружжя народились діти - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5), та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6).

Шлюбні стосунки між подружжям фактично припинені, вони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, мають окремий бюджет, а тому шлюб носить формальний характер. Між сторонами втрачено почуття любові та поваги, кожен з них живе своїм окремим життям та власними інтересами. Примирення сторони вважають неможливим, таким чином подальше збереження сім`ї суперечить їх інтересам.

Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного Кодексу України (далі СК України) шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 СК України.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 3 ст.115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу є однією з основних його засад.

Враховуючи, що шлюб повинен відповідати волевиявленню особи та зважаючи на те, що збереження сім`ї буде суперечити інтересам позивачки, а також те, що примушення до шлюбу є неприпустимим, суд дійшов висновку, що шлюб необхідно розірвати, задовольнивши тим самим позовні вимоги.

Щодо вимоги відповідача зобов`язати ОСОБА_1 повернути йому особисті речі згідно переліку, доданого до відзиву, суд зазначає, що предметом розгляду даної позовної заяви є розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Суд не може виходити за рамки позовних вимог, що відповідає вимогам ч.2 ст. 264 ЦПК України, а тому дана вимога не підлягає задоволенню.

Крім того, суд роз`яснює відповідачу його право на звернення до суду із позовними вимогами про розподіл спільного майна подружжя, якщо такий спір існує між сторонами.

Судом також встановлено, що після припинення шлюбних відносин діти ОСОБА_4 та ОСОБА_3 залишилась проживати разом з матір`ю, спору щодо визначення її місця проживання між сторонами на час розгляду справи немає. Діти перебуває на утриманні позивачки, відповідач, в свою чергу, в добровільному порядку матеріальну допомогу на їх утримання не надає.

На підставі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини відповідно до ст. 179 СК України. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України.

Виплата аліментів на дитину є виключним правом дитини та обов`язком батьків до її повноліття, затвердженим законодавством України.

Згідно ч.1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

У своєму відзиві на позовну заяву відповідач заперечував проти стягнення з нього аліментів в розмірі 2 500 грн. на кожну дитину щомісяця, надав довідку про його доходи, з якої вбачається, що в період з серпня 2024 року по січень 2025 року ним отримано заробітну плату в сумі 38 404,30 грн. (а.с.24), тобто середньомісячний його дохід складає: 38404,30 грн. / 6 місяців = 6400,72 грн.

Відповідно до ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення аліментів на утримання дітей підлягає частковому задоволенню, оскільки відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка зобов`язана довести у судовому засіданні ті обставини, на які вона посилається як на підставу позову.

Позивачка просить стягнути аліменти з відповідача на її користь на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 5 000 грн. щомісячно, по 2 500 грн. на кожну дитину, при цьому доказів матеріального стану (доходів) відповідача позивачем не надано, невідомо з яких міркувань виходила позивачка вказуючи саме такий розмір аліментів, тому суд частково задовольняє позов в цій частині. Враховуючи середньомісячний дохід відповідача, суд не погоджується із визначеним позивачкою розміром аліментів, та приходить до висновку про стягнення аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 2 000 грн. щомісячно, тобто по 1000 грн. на кожну дитину. При цьому суд зазначає, що визначення такого розміру аліментів передбачене вимогами чинного законодавства, а законні права та інтереси відповідача не порушуються та не погіршують його матеріальне становище.

Згідно ч.1 ст. 191 СК України аліменти стягуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Відповідно до п.1.ч.1 ст.430 ЦПК України стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допускається до негайного виконання.

Розподіл судових витрат.

Частиною 6 ст.141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Тобто, у разі визнання відповідачем позову, позивачу, який не звільнений від сплати судового збору, з державного бюджету повертається 50 відсотків судового збору, який був ним сплачений при поданні позову, а із відповідача стягуються (відшкодовуються) на користь позивача інші 50 відсотків судового збору.

Таким чином із відповідача, у такому випадку, стягується лише 50 відсотків судового збору сплаченого позивачем за подання позовної заяви.

При цьому, у державному бюджеті залишається інші 50 відсотків судового збору, які були сплачені позивачем під час подання позову (та які відшкодовуються позивачу відповідачем).

На підставі ст. 141 ЦПК України за позовну вимогу про стягнення аліментів з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Щодо судових витрат за позовну вимогу про розірвання шлюбу, враховуючи визнання відповідачем позову в цій частині, з нього на користь позивачки підлягає стягненню 50% сплаченого судового збору, тобто 605,60 грн. Інші 50% підлягають поверненню з державного бюджету.

Керуючись ст. ст. 56, 110, 112, 113, 115, 182,183, 191, 199, 200 СК України, ст.ст. 12, 13, 18, 76, 81, 141, 247, 258, 263-265 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задовольнити частково.

Шлюб, зареєстрований 26.11.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , актовий запис № 819 - розірвати.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишити прізвище « ОСОБА_6 », ОСОБА_1 залишити прізвище « ОСОБА_6 ».

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на утримання неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти в твердій грошовій сумі розмірі 2 000 (дві тисячі) грн., тобто 1000 (одна тисяча) грн. на кожну дитину щомісяця, починаючи з 11.02.2025 року і до досягнення дітьми повноліття.

Допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 50% витрат по сплаті судового збору в сумі 605,60 (шістсот п`ять грн. 60 коп.).

Повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у розмірі 605,60 (шістсот п`ять грн. 60 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір у розмірі 605,60 (шістсот п`ять грн. 60 коп.)

На рішення може бути подана апеляція до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його повного складення.

Суддя: О. В. Рунчева