Справа № 352/1058/25
Провадження № 2-з/352/8/25
У Х В А Л А

про забезпечення позову

26.05.2025 м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області в складі судді Гриньків Д.В., розглянувши заяву про забезпечення цивільного позову у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Тисменицького районного суду Івано-Франківської області перебуває цивільна справа за справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна.

22.05.2025 року представником позивача подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 , земельну ділянку, площею 0.0743 га, кадастровий номер: :02:011:0083 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку; земельну ділянку, площею 0.0800 га, кадастровий номер: :02:011:0019 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2005 року випуску.

Заява мотивована тим, що у позивача є підстави вважати що об`єкти майна, які є спільною сумісною власністю подружжя без згоди позивача може бути відчужено відповідачем на користь третіх осіб, та у разі невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду про поділ спільного майна. Окрім цього, згідно відповіді на адвокатський запит Територіального сервісного центру № 2641, відповідач ОСОБА_2 , 29.08.2023 перереєстрував транспортний засіб PEUGEOT EXPERT, 2008 року випуску (який є об`єктом поділу майна подружжя) на іншого власника без згоди дружини ОСОБА_1 . Гроші після продажу даного автомобіля відповідач позивачу не передавав.

Розглянувши заяву, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому його виконанні.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову (пункт 3 частини першої статті 151 ЦПК України).

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Позов, зокрема, забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності та обґрунтованості запропонованого заявником способу забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним способом забезпечення позову та предметом позову, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він просить накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і мають застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 дійшла висновку, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Разом з тим у пункті 23 постанови від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22 Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Предметом спору у цій справі є поділ спільного сумісного майна. Частина вимог стосується визнання права власності на 1/2 частину спільного сумісного майна (дві земельні ділянки та житловий будинок), інша частина - стягнення вартості 1/2 частки у спільному сумісному майні (транспортні засоби).

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, придбане нею чи ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Встановивши, що предметом спору є поділ спільного сумісного майна подружжя, право власності на спірне нерухоме та рухоме майно зареєстровано за відповідачем, відповідач вчинив дії щодо відчуження частини майна (автомобіля), набутого під час перебування у шлюбі, суд дійшов висновку щодо наявності правових підстав для застосування заходу забезпечення позову у вигляді накладення тимчасового арешту на нерухоме майно, яке є предметом спору у цій справі та зареєстроване за відповідачем.

В той же час суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні заяви в частині накладення арешту на земельну ділянку кадастровий номер :02:011:0019, оскільки суду не надано актуальних відомостей щодо зареєстрованого за відповідачем права власності на дану земельну ділянку. Відтак, з метою недопущення порушення права власності третіх осіб, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення клопотання в цій частині.

Крім того, щодо вимоги про накладення арешту на автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2005 року випуску, то в задоволенні останньої теж слід відмовити, так як позивачем не вказано ідентифікуючих даних транспортного засобу (номерний знак, номер кузова), а відтак виконання ухвали в цій частині буде неможливим.

Таким чином, заяву слід задовольнити частково.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 247, 149-153 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Заяву представника позивача ОСОБА_3 про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею - 153.7 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:58, земельну ділянку, площею 0.0743 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:011:0083 цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, що зареєстровані на праві приватної власності за ОСОБА_2 .

В задоволенні клопотання в іншій частині відмовити.

Згідно ст.261 ЦПК України ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження.

Ухвала може бути оскаржена до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з 26.05.2025 року, як дня складення повного судового рішення.

Строк пред`явлення до виконання до 26.05.2028 року.

Повне найменування учасників:

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ;

Представник позивача: адвокат Михайлюк Анжела Романівна, АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Суддя Тисменицького районного суду

Івано-Франківської області Гриньків Д.В.