Справа № 463/7575/24
Провадження № 2/463/338/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року м. Львів

Личаківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Юрія БІЛОУСА,

за участю секретаря с/з Оксани КОЗАК,

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду в м.Львові за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 ,

про: збільшення розміру аліментів на утримання дитини,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 не з`явилася, (клопотання)

представник відповідача адвокат Тетяна ГРИВНА,

в с т а н о в и в :

І. Короткий виклад обставин справи:

Позивачка ОСОБА_3 , звернулась до суду з позов, покликаючись на те, що вона перебувала з Відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу у них народилась дитина донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 виданого 04.03.2011року.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 29.12.2020 року їхній шлюб було розірвано.

Зазначає, що відповідно до наказу Личаківського районного суду м. Львова від 15.03.2021 року, було наказано: стягувати щомісячно з ОСОБА_4 , аліменти на утримання дитини- доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 25.02.2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27.02.2023 року у справі №463/4083/22 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 , та постановлено змінити спосіб стягнення аліментів, які стягувались з нього на користь ОСОБА_3 , на утримання дитини ОСОБА_5 , з частки на тверду грошову суму в розмірі 500грн., щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування позовних вимог, покликається на те, що відповідач ОСОБА_4 , подаючи позов про зміну способу стягнення аліментів ввів суд в оману, оскільки такий не являється інвалідом ІІ-і групи, а також має у володінні як рухоме так і нерухоме майно, що призвело до прийняття рішення в сторону зменшення аліментів у розмірі 500грн.

Позивачка покликається на те, що у зв`язку із зростанням цін на продукти харчування та інші промислові товари, лікарські засоби, сплачувані Відповідачем аліменти в розмірі 500грн., зовсім не забезпечують повноцінного рівня життя дитини.

Також стверджує, що несе витрати, пов`язані і з організацією належного рівня побутових умов дитини, а Відповідач будь якої іншої допомоги на утримання дитини не надає, також не бере участі ні в духовному, ні в матеріальному житті своєї доньки.

З огляду на наведене, просила суд постановити рішення, яким збільшити розмір аліментів, які стягуються з Відповідача на її користь, на утримання дитини з 500 гривень на 5000 гривень щомісячно і до досягнення дитиною повноліття.

ІІ. Позиція учасників процесу:

Позивачка ОСОБА_3 , в судове засідання не з`явилася, однак надіслала суду клопотання про розгляд даної цивільної справи за її відсутності та зазначила, що повністю підтримує позовні вимоги з мотивів, викладених у позовній заяві, просила суд їх задовольнити, оскільки вважає, що на даний час аліменти, які стягуються з Відповідача в умовах збільшення рівня цін та прожиткового мінімуму зовсім недостатньо для утримання малолітньої доньки, вона (позивачка у справі) власними силами утримує дитину та несе витрати, пов`язані з організацією належного рівня побутових умов доньки, а розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення потреб дитини.

Відповідач ОСОБА_4 , в судове засідання не з`явився, його інтереси представляє адвокат Гривна Т., яка підтримала позицію її довірителя, викладену у відзиві на позов, поданому на адресу суду.

В судовому засіданні адвокат Гривна Т., зазначила наступне.

Проти задоволення позову її довіритель заперечує у повному обсязі, з огляду на таке.

Відповідно до довідки та акта огляду МСЕК серія 12 ААГ №613025 від 16.01.2024року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є інвалідом третьої групи- причина інвалідності загальне захворювання.

Згідно до виписок із медичної картки стаціонарного хворого, відповідачу встановлено діагноз: дисцикуляторна змішана енцефалопатія внаслідок перенесеного 06.1.2021 році ГПМК за геморагічним типом.

Зазначає, що внаслідок перенесеного інсульту ОСОБА_6 , потребує стороннього догляду, є інвалідом 3-ї групи і має лише дохід від пенсії, яка становить 2000грн., та не має інших джерел доходу.

З огляду на викладене, просить у задоволенні позову про збільшення розміру аліментів, які стягуються з її довірителя відмовити повністю.

ІІІ. Процесуальні дії у справі:

Протоколом від 12.08.2024р., автоматизованого розподілу судової справи між суддями, визначено склад суду, головуючий суддя Леньо С.І..

Ухвалою від 19.08.2024року суддею Леньо С.І., відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження.

07.11.2024 року згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану цивільну справу передано для розгляду судді Білоусу Ю..

18.11.2024 року ухвалою судді Білоуса Ю.Б., постановлено прийняти справу до свого провадження та призначити до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

16.12.2024 року відповідачем ОСОБА_7 , надіслано на адресу суду відзив на позовну заяву про зміну розміру аліментів.

Від Позивачки відповідь на відзив на адресу суду не надходила.

Дослідивши надані документи і матеріали, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення представника відповідача, надані стороною відповідача доводи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

ІV. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами, із посиланням на докази, у тому числі й ті, що відхилені судом, а так само і оцінка аргументів сторін:

Суд, дослідивши усі надані йому докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, керуючись законом, при цьому, створивши учасникам справи всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, виходив із такого.

У відповідності з пунктом 1 статті 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України, Цивільно процесуальним кодексом України, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину малолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з позивачкою та знаходяться на її утриманні.

Таким чином, між сторонами виникли спірні правовідносини, що стосуються обов`язку батька та матері утримувати дитину, які регулюються главою 15 Сімейного кодексу України (надалі - СК України).

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 27.02.2023року у цивільній справі №463/4083/23 за позовом ОСОБА_4 , до ОСОБА_3 , про зміну способу стягнення аліментів, постановлено зменшити розмір аліментів, які стягувалися з ОСОБА_8 , на користь ОСОБА_3 , аліменти на утримання дочки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі в розмірі 500 (п`ятсот) гривень щомісячно. Стягнуто із ОСОБА_3 , судовий збір в дохід держави в розмірі 992,40грн.

Відтак, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом ( ч.4 ст.82 ЦПК України).

Будь яких інших стягнень за виконавчими документами з відповідача ОСОБА_8 , не проводиться.

З часу ухвалення рішення суду відбулися зміни майнового стану Позивачки ОСОБА_3 , та майнового стану Відповідача ОСОБА_4 ..

Позивачка ОСОБА_3 , має задовільний стан здоров`я, працездатна, інших дітей на утриманні не має, однак її доходів не вистачає для належного утримання доньки, оскільки несе витрати пов`язані з організацією належного рівня побутових умов дитини.

Водночас, суд погоджується з аргументами Позивачки, що той розмір аліментів на утримання дитини, який стягується з Відповідача в жодній мірі не відповідає вимогам сьогодення.

Як відомо із змісту статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно статті 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду. Аналогічна правова позиція визначена в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13.

У відповідності до частини 1 статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відповідно до ст.192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

З наведеного вбачається, що особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів.

Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 червня 2021 року у справі №643/11949/19.

Звертаючись до суду із позовом про зміну способу стягнення та розміру аліментів збільшення розміру таких, позивачка в позовній заяві як на підставу такої зміни відповідно до статей 182, 183, 192 СК України, на погіршення майнового становища одержувача аліментів, збільшення витрат на утримання дитини.

Відповідно до частини 3 статті 12, частинами 1, 5, 6 статті 81 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог статей 77-78 ЦПК України.

Щодо покликань сторони Відповідача на обставини викладені у відзиві, то суд надаючи оцінку таким, зазначає наступне.

Так, до відзиву Відповідач долучив копії медичних довідок та виписок, щодо свого стану здоров`я, однак слід наголосити, що дані медичні документи датовані 2022-2023 роками, хоча суд наголошував представнику Відповідача, про необхідність надання таких станом на час розгляду справи, однак такі надані у часі розгляду справи не були.

Також, стороною Відповідача не спростовано відомості, щодо наявності у ОСОБА_10 , рухомого майна автомобіля «Kia Rio», реєстр.номер НОМЕР_2 (а.с.15).

Наявність автомобіля може слугувати додатковим джерелом доходу, як в розумінні користування таким, так і прибутком від його відчуження.

Суд звертає увагу, що аргументи Відповідача про неможливість знайти роботу у зв`язку з інвалідністю є частково безпідставними, оскільки Відповідач є особою молодого віку і, як зазначено у довідці до акту огляду МСЕК від 16.01.2024року йому встановлено третю групу інвалідності, де зазначено, Висновок про умови та характер праці: легка фізична праця.

У відзиві Відповідач зазначав, що отримує дохід біля 2000грн., однак не надав суду жодних доказів для підтвердження даної обставини.

V. Застосоване судом законодавство:

- відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89).

Міжнародне законодавство регламентує, що:

Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно зі статтею 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Практику ЄСПЛ у сфері захисту прав дитини слід розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини. Виділяють принципи правового статусу дитини, які випливають з міжнародно-правових документів, перш за все, з Конвенції про права дитини 1989 р., та якими є: рівноправність дітей (ст. 2); неприпустимість будь-яких форм дискримінації (ст. 2); пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дітей, так званий принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини (ст. 3); принцип забезпечення захисту і турботи про благополуччя дитини (ст. 5); невід`ємність і пріоритет права на життя (на держави покладається обов`язок забезпечити їх виживання і розвиток, ст. 6); право дитини висловлювати свою думку, викладати інформацію про свої проблеми (діти мають право бути почутими, ст. 12-15); принцип збереження індивідуальності дитини (ст. 8); неприпустимість катувань та інших жорстоких, нелюдських і принижуючих гідність видів поводження і покарання (ст. 37 а); принцип відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини (ст. 18).

ЄКПЛ проголосила принцип верховенства права і зобов`язання договірних сторін дотримуватися прав людини. Комплекс прав, закріплених ЄКПЛ, можна розділити на дві підсистеми: 1) права, що належать кожній людині від народження (життя, свобода, особиста недоторканність); 2) права, набуті з настанням певного віку (справедливий судовий розгляд у кримінальній справі, вступ до шлюбу). Окремою підсистемою можна розглянути перелік заборон, виконання яких гарантує реалізацію прав, закріплених в ЄКПЛ (заборона дискримінації, катувань, жорстокого поводження, рабської праці). У тексті ЄКПЛ практично відсутні норми, присвячені захисту прав дітей (за винятком, наприклад, положень про особливий статус неповнолітніх у статтях 5-6), однак обсяг більшості наданих нею прав такий, що ними може користуватися будь-яка людина, незалежно від вікових або інших характеристик. У зв`язку з цим ЄСПЛ, розглядаючи справи, де мало місце порушення прав дітей, посилається на норми ЄКПЛ як базовий документ.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Національне законодавство регламентує, що:

Частинами 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до ст. 121 СК України - права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Змістом статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той з батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.

Згідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно п. 17 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» - розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК (2947-14). При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину - не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Статтею 192 СК України встановлено - розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України, лише вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частин 2 та 3 ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття; сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною другою, третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

У відповідності до ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.

Також, суд враховує, що ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" установлено у 2025 році прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років - 3196 гривні.

Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.

VІ. Висновки суду:

Особа діє у цивільних, у тому числі, у сімейних відносинах вільно, залишаючи свої права на розсуд власності, а також виконує цивільні обов`язки в межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, ??розумно, очевидно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається; цивільне судочинство розвивається на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона несе ризик виникнення наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій і зобов`язана належно довести ті основні обставини, на яке вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язкове доказування пред`явлених вимог лежить на позивачі; доказування не може бути обґрунтованим на припущеннях.

Предметом доказування є вимоги, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Заперечуючи проти позову Відповідач посилався, зокрема, на необґрунтованість і бездоказовість позову, зазначивши, що офіційно не працевлаштований, є інвалідом третьої групи, має дохід 2000грн., водночас належно виконував зобов`язання зі сплати аліментів на утримання дитини і як наслідок з того, що основи для збільшення розміру стягнутих аліментів немає.

Пред`явивши вимогу про збільшення розміру стягуваних із Відповідача на утримання дитини аліментів Позивачка послалася на об`єктивне зростання витрат на утримання, виховання та розвиток дитини, на зміну прожиткового мінімуму для дитини, на виконання Відповідачем обов`язку зі сплатою аліментів. Втім, при вирішенні позову підлягають врахуванню й інші особливості, що мають істотне значення в спорі.

Позовні вимоги ОСОБА_3 , про зміну розміру стягуваних аліментів шляхом їх збільшення ґрунтуються на зміні законодавчо визначеного мінімального розміру аліментів на утримання доньки, недостатності суми фактично стягуваних аліментів для забезпечення потреб дитини та неможливістю вирішити даний спір в позасудовому порядку.

Звернувшись до суду з даним позовом, позивачка просила суд збільшити розмір аліментів, визначений рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 27.02.2023 року у справі № 463/4083/22 та стягувати з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти в її користь на утримання доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Поряд із цим, правильними по суті є підтвердження Позивачки щодо зростання з віком потреб дитини, що, своєю чергою, тягне зростання витрат, зокрема, з боку матері, з якою проживає дитина, на її утримання, на забезпечення освіти, гармонійного розвитку, відпочинку дитини, тощо. Такі обставини є загальнозрозумілими. З часом відносний розмір матеріальної участі того з батьків, з якого призначені аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі, зменшується та, як правило, перестає відповідати умовам реальної, ефективної участі платника аліментів відповідно до належної з його дійсної частки у забезпечені потреби дитини. Зважаючи на інтереси дитини, такі факти не можуть повністю залишитися поза увагою суду в спорі, що розглядається.

Проте, самі по собі такі ознаки не є достатніми для повного задоволення позовних вимог. Підстави для відповідного збільшення розміру аліментів, відповідні факти і властивості, можливість Відповідача сплачувати аліменти підлягають доказуванню.

Судом враховано матеріальне становище та стан здоров`я сторін, а також стан здоров`я дитини, ті обставини, що малолітня донька сторін проживає разом з позивачкою ОСОБА_3 , самостійних джерел доходів немає, остання несе витрати по утриманню дитини, забезпечує її лікуванням в разі потреби, займається її вихованням, що потребує не тільки матеріальних витрат, а й значних моральних зусиль.

Окрім цього, враховано необхідний та розумний обсяг матеріальних витрат на утримання дитини, що буде забезпечувати її нормальний розвиток, розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та інші обставини, що мають істотне значення, а також рівність обов`язку матері та батька по утриманню дитини.

Суд вважає, що як позивачка, так і відповідач в рівних частках повинні утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, що разом із присудженою сумою аліментів забезпечить належне її утримання.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Статтею 9 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, здійснюється підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями, які проводять відповідні відрахування аліментів із доходу платника аліментів.

За нормами частини 2 статті 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше.

Відповідно до частини 1 і 4 статті 71 Закону «Про виконавче провадження» індексація розміру аліментів, визначеного у твердій грошовій сумі, проводиться, якщо інше не передбачено у виконавчому документі чи у договорі між батьками про сплату аліментів на дитину, виконавцем у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку. Індексація розміру аліментів проводиться щороку, починаючи з другого року після визначення розміру аліментів. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті.

Абзацом 2 частини 1 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20.06.2019 у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) дійшов висновку, що зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України.

Суд погоджується з твердженням Позивачки, що дійсно з 2023 року змінювався розмір мінімальної заробітної плати в України.

Разом з тим, визначені Сімейним кодексом України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину та мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину визначаються виходячи з прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а не мінімальної заробітної плати.

Таким чином, позивачка не позбавлена права звернутись до державного виконавця, в провадженні якого знаходиться виконавчий лист з виконання рішення про стягнення аліментів, із заявою про проведення індексації розміру призначених судом аліментів.

Разом з тим, збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для ухвалення нового рішення про збільшення розміру аліментів, однак і не може бути підставою для відмови в перерахунку розміру аліментів.

Таким чином, з досліджених в судовому засіданні письмових доказів, суд не вбачає можливості сплати відповідачем ОСОБА_4 , аліментів на утримання дитини у розмірі, визначеному Позивачкою ОСОБА_3 ..

Відхиляючи вимогу про стягнення аліментів у розмірі, визначеному позивачкою, суд зазначає, що при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, суд прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання.

Як зазначалось судом мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою та зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Враховуючи, що відповідач є працездатною особою, інших осіб на утриманні немає, а Позивачка не має можливості у повній мірі забезпечити дитину усім необхідним, суд, максимально враховуючи інтереси дитини, керуючись принципом регулювання сімейних відносин на засадах справедливості, добросовісності та розумності, оскільки визначений спосіб стягнення аліментів відповідає положенням законодавства та інтересам дитини, її фізичному, моральному, культурному, духовному і соціальному розвитку, дійшов висновку, що пред`явлені позовні вимоги щодо зміни розміру стягуваних аліментів на утримання дитини підлягають частковому задоволенню, а саме: у розмірі 3500 (трьох тисяч п`ятисот) гривень на дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, що згідно вимог СК України зможе забезпечити виховання та утримання дитини на належному мінімальному рівні.

Відповідно до частини другої статті 184 СК України, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Крім того, позивачка не позбавлена можливості у подальшому звернутись до суду з позовом про збільшення розміру аліментів згідно статті 192 СК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаний із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Ураховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, з огляду на наведені положення закону, виходячи із меж заявлених позовних вимог та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наведених вище мотивів та підстав.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 23 постанови пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" у випадку задоволення судом позову про зміну розміру аліментів у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Таким чином, аліменти у сумі 3500,00 грн. щомісячно, слід стягувати з відповідача ОСОБА_4 , починаючи з дня набрання цим рішенням законної сили.

VI. Судові витрати:

Виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 3. ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про зміну способу стягнення аліментів.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Ураховуючи те, що позивачка звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви про зміну розміру аліментів на підставі п. 3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», вимоги позивачки були задоволені частково, суд вважає за необхідне стягнути з Відповідача на користь Держави судовий збір.

Керуючись статтями 10,12,13,76-80, 259, 263, 264, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про збільшення розміру аліментів на утримання дитини задоволити частково.

Змінити розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_4 на підставі рішення Личаківського районного суду м.Львова від 27.02.2023 року на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 3500,00 грн. (три тисячі п`ятсот гривень нуль копійок), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з наступною індексацією відповідно до закону, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь держави 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 (двадцять) копійок судового збору судового збору.

Стягнення аліментів у зміненому розмірі проводити з дня набрання чинності рішенням суду.

В решті вимог позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду в порядок та строки, передбачені ст.ст.354,355 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 );

Відповідач: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 );

Суддя Юрій БІЛОУС