Провадження № 22-ц/811/3636/24 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

при секретарі: В.В. Черевко

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 28 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Військова частина НОМЕР_1 про стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

27.12.2023 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив стягнути з відповідача на його користь 1 000 000 грн моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що він є військовослужбовцем Збройних Сил України та на підставі контракту з Міністерством Оборони України проходить службу в військовій частині НОМЕР_1 . З службової характеристики від 02.12.2019 року вбачається, що ОСОБА_1 доцільно зарахувати в резерв на вищу посаду. У військовій частині тарифний розряд грошового забезпечення позивача - 21 (4650,00 грн). 30.06.2020 він звернувся до відповідача з рапортом про надання дозволу на участь в конкурсі на заміщення вакантної посади викладача кафедри загальновійськових десциплін Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут, тарифний розряд - 33 (6340,00 грн). Рапорт було задоволено та йому надано дозвіл на проходження відповідного конкурсу. 29.07.2021 його було оголошено переможцем конкурсу на заміщення вищевказаної вакантної посади. 13.08.2021 відповідач ОСОБА_3 отримав клопотання з Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут про надання документів позивача для призначення його на відповідну посаду, однак дане клопотання було залишено без реалізації. 28.08.2020 позивач звернувся до відповідача з аналогічним клопотанням, проте таке також було залишено без реалізації. Отже, відповідач не виконав взяті на себе зобов?язання щодо забезпечення позивача просуванням по службі та покращення умов проходження військової служби. Використовуючи своє службове становище створив позивачу перешкоди в просуванні по службі та позбавив можливості кар?єрного росту.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

28.11.2024 рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначив, що відповідач, маючи невідомі позивачу особисті мотиви, не виконав взяті на себе зобов`язання щодо забезпечення позивача просуванням по службі та покращенням умов проходження військової служби, використовуючи своє службове становище створив йому перешкоди в просуванні по службі та позбавив можливості кар`єрного росту. Своїми діями відповідач завдав позивачу моральних страждань, оскільки він переніс стрес, який виразився у негативних емоціях та переживаннях з приводу нереалізованості своїх планів щодо кар`єрного росту та переїзду позивача з сім`єю до м. Києва. Моральна шкода визначена позивачем в розмірі 1 000 000 грн, оскільки дії відповідача на довгий та невизначений час зупинили його професійний ріст та можливість просування по службі. На зазначене суд уваги не звернув, що призвело до ухвалення судом незаконного рішення.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

У засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Статтею 50 ЦПК України визначено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача (постанови Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18, від 19 серпня 2020 року у справі 639/6295/16-ц, від 14 липня 2020 року у справі № 686/23977/18, від 08 липня 2020 року у справі № 612/808/18).

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15, від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначаються Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затверджена наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 07 квітня 2017 року за №124 (чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачає наступне: рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру; резолюція - це зроблений командиром (керівником) військової частини (установи) або посадовою особою напис на документі, який містить стислий зміст прийнятого ним рішення щодо виконання документа.

Відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу (позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 14 січня 2019 року у справі № 243/4692/17).

Судом встановлено, що сторони спору проходили військову службу у військовій частині НОМЕР_1 : позивач ОСОБА_1 - у період з 30 січня 2019 року по 08 жовтня 2021 року; відповідач ОСОБА_3 - з 11 жовтня 2018 року займав посаду начальника штабу - першого заступника командира військової частини, а у період з 07 липня 2020 року по 19 вересня 2020 року тимчасово виконував обов`язки командира військової частини з правом прийняття кадрових та фінансових рішень.

30.06.2020 ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_3 з рапортом про надання дозволу на участь в конкурсі на заміщення вакантної посади викладача кафедри загальновійськових десциплін Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут, тарифний розряд - 33 (6340,00 грн). Даний рапорт було задоволено та ОСОБА_1 надано дозвіл на проходження відповідного конкурсу.

29.07.2021 ОСОБА_1 було оголошено переможцем конкурсу на заміщення вакантної посади викладача кафедри загальновійськових дисциплін Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут.

13.08.2021 відповідач ОСОБА_3 отримав з Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут клопотання про надання документів ОСОБА_1 для призначення його на відповідну посаду, однак дане клопотання було залишено без реалізації.

28.08.2020 ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_3 з клопотанням про виконання клопотання та надання Військовому інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут документів для призначення його на відповідну посаду, однак таке клопотання також було залишено без реалізації.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що ОСОБА_3 , як тимчасово виконуючий обов`язки командира військової частини, при проставленні резолюції на рапорті ОСОБА_1 щодо призначення його на посаду, виконував свої службові обов`язки, тому з врахуванням положень ст. 1172 ЦК України, такий не є належним відповідачем у справі про стягнення моральної шкоди, завданої працівником при виконанні трудових обов`язків, а належним відповідачем у такій справі є юридична особа, з якою позивач перебував у службових відносинах.

Оскільки пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, суд відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .

З таким висновком суду колегія суддів погоджується повністю, оскільки заявлені позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди безпосередньо стосуються юридичної особи, а саме військової частини НОМЕР_1 , в складі якої ОСОБА_3 у період з 07 липня 2020 року по 19 вересня 2020 року тимчасово виконував обов`язки командира військової частини з правом прийняття кадрових та фінансових рішень.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які є достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 28 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 23 травня 2025 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді Я.А. Левик

М.М. Шандра