Дата документу 22.05.2025 Справа № 334/350/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/350/25 Головуючий у 1-й інстанції: Коломаренко К.А.
Провадження № 22-ц/807/726/24 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Трофимової Д.А.

суддів: Гончар М.С.,

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державного казначейства України в Запорізькій області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди від неотриманого доходу (упущеної вигоди) з причини несвоєчасного нарахування та виплати пенсії,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 направив до Ленінського районного суду м. Запоріжжя позовну заяву до Головного управління Державного казначейства України в Запорізькій області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди від неотриманого доходу (упущеної вигоди) з причини несвоєчасного нарахування та виплати пенсії.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2025 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державного казначейства України в Запорізькій області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди від неотриманого доходу (упущеної вигоди) з причини несвоєчасного нарахування та виплати пенсії передано на розгляд Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить стягнути на його користь з відповідача на відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної втраченими доходами (упущеною вигодою) від несвоєчасного нарахування та виплати пенсії протягом періоду з 01.04.2010 року по 01.07.2015 року 1 280 612,49 грн.

Узагальненими доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 є те, що ним помилково при поданні позову до суду в якості відповідача було вказано Головне управління Казначейської служби України, оскільки ця організація не спричинила йому шкоди, вірним відповідачем є Головне управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області. Отже, відповідачем у цій справі є Головне управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області, тому справа підсудна Ленінському районному суду м. Запоріжжя. Крім того, скарга містить розрахунок сум шкоди, які він просить стягнути з відповідача на його користь.

Від представника Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області Старосельського Е. на адресу апеляційного суду надійшли пояснення, в яких він зазначає, що відповідно до позовної заяви ОСОБА_1 , яка міститься в матеріалах справи, відповідачем визначено «Головне Управління Державного казначейська України в Запорізькій області», м. Запоріжжя, пр. Соборний, 168. Вказана адреса є місцезнаходженням Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, тобто юридичної особи, що має найменування, відмінне від вказаного у позовній заяві. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує про помилкове визначення «Головного управління Казначейської служби України» у якості відповідача і що дійсним відповідачем є Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області. Разом із тим, в судовому порядку заміна відповідача не відбулась і в цій справі відповідачем залишається Головне управління Державного казначейства в Запорізькій області.

Звертає увагу, що предметом спору у цій справі є стягнення з відповідача на відшкодування шкоди визначеної позивачем суми. Ні категорія справи, ні суб`єктний склад справи не свідчать про наявність підстав для застосування у цій справі правил підсудності за вибором позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За правилами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про передачу справи на розгляд іншого суду (п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі є дата складення повного судового рішення 22.05.2025 року.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що позовна заява ОСОБА_1 не підсудна Ленінському районному суду м. Запоріжжя і відноситься до територіальної юрисдикції Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя за загальними правилами підсудності, а тому має бути передана на розгляд цього суду.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

За положеннями ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Право на суд стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Згідно із частиною першою статі 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Частиною першою статті 23 ЦПК України встановлено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Вирішуючи питання про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, суд повинен перевірити належність справ до його юрисдикції (предметної та суб`єктної) та підсудності (територіальної юрисдикції).

Суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду (пункт 1 частини першої статті 31 ЦПК України).

Підсудність цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції, визначається статтями 26-30 ЦПК України.

За загальним правилом, встановленим ч. 2 ст. 27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Виняток із вказаного правила становить альтернативна підсудність (ст. 28 ЦПК України) та виключна підсудність (ст. 30 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Виходячи з положень цивільного процесуального законодавства, відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказав відповідачем у позові «Головне управління Державного казначейства України в Запорізькій області».

Як вбачається з матеріалів справи, місцезнаходженням Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій областіє: місто Запоріжжя, пр. Соборний, 168, що територіально належить до Вознесенівського району м. Запоріжжя.

Виходячи з наведеного, колегія суддів суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначена справа за загальним правилом підсудності підлягає розгляду Орджонікідзевським (нині Вознесенівським) районним судом м. Запоріжжя.

Посилання в апеляційній скарзі на помилкове визначення відповідачем «Головного управління Казначейської служби України», і що дійсним відповідачем є Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, не є підставою для скасування оскарженої ухвали.

Так, за статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі в ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Отже, встановлення належності відповідачів є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвала Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2025 року є законною та обґрунтованою, постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстави для її зміни або скасування відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Колегія суддів наголошує, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги на вищевказану ухвалу суду першої інстанції позбавлений можливості прийняти рішення за наслідками розгляду позовної заяви, як просить в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , з огляду на те, що це буде виходом за межі повноважень апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 22 травня 2025 року.

Головуюча: Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

С.В. Кухар