Справа №461/2331/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2025 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого-судді Мисько Х.М.,

за участю секретаря судового засідання Євтушенка В.Ю.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 за участю третіх осіб: Приватного виконавця Баірової Наталії Михайлівни, Приватного нотаріуса Львівського нотаріального округу Гусака Романа Тадейовича про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Н.М., Приватного нотаріуса Львівського нотаріального округу Гусака Р.Т., в якому просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 15.11.2018 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р.Т., №1540.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , у якому просить стягнути з відповідача суму основної заборгованості 2 021 760, гривень 00 копійок, пеню в розмірі 2 464 044 гривень 24 копійки, інфляційні втрати 241 806 гривень 86 копійок, відсотки за користування коштами 41 034 гривень 03 копійки.

В обгрунтування позову покликається на те, що 14.03.2018 року між сторонами було укладено договір позики на суму 2 021 760 гривень 00 копійок, що еквівалентно 78 000 доларів США. Відповідач зобов`язалася повернути позику в строк до 14.02.2019 року за відповідним графіком, однак на даний час вказана сума боргу не повернута відповідачем. У зв`язку з цим, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусак Р.Т. було видано виконавчий напис №1540 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики в сумі 2 212 130 гривень. Однак, відповідачем на день звернення з позовною заявою, заборгованості не погашено. У зв`язку з цим, позивач просить стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення (з листопада 2018 року по час звернення з позовом), пеню, а також відсотки за користування його грошовими коштами.

Представником відповідача скеровано на адерсу суду відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого проти вимог позову заперечив, покликаючись на безпідставність такого.

Відзив вмотивований тим, що розрахунок боргу вказаний позивачем є неправильним та необґрунтований належним чином, а між позивачем та відповідачем жодних договірних зобов`язань, в тому числі і договору позики не укладалось. Також зазначив, що позивачем не надано жодного підтверджуючого документу, який би свідчив про факт укладення договору позики. Просив суд відмовити у задоволенні позову.

Постановою Львівського апеляційного суду від 17.02.2022 року ухвалу Галицького районного суду м.Львова від 19.10.2020 року та рішення Галицького районного суду м.Львова від 19.10.2020 року скасовано, справу №461/2331/19 передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 08.04.2022 року прийнято до свого провадження справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 за участю третіх осіб: Приватного виконавця Баірова Наталії Михайлівни, Приватного нотаріуса Львівського нотаріального округу Гусака Романа Тадейовича про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 за участю третіх осіб: Приватного виконавця Баірова Наталії Михайлівни, Приватного нотаріуса Львівського нотаріального округу Гусака Романа Тадейовича про стягнення коштів та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 28.09.2023 року призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 26.02.2024 року відновлено провадження у справі №461/2331/19.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 26.02.2024 року відкладено судове засідання у цивільній справі №461/2331/19. Визнано явку в судове засідання сторін обов`язковою.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 16.09.2024 року відновлено провадження у справі №461/2331/19.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 09.01.2025 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 03.03.2025 року у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Гелемея Ю. про залишення позову без розгляду - відмовлено.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 03.03.2025 року у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Камінської Марини Ігорівни про повернення до підготовчого провадження у цивільній справі №461/2331/19 відмовлено.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 19.05.2025 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи приватний виконавець Баірова Наталія Михайлівна, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гусак Роман Тадейович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню залишено без розгляду.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Згідно з частинами першою-третьою статті 193 ЦПК України, відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.

Зустрічний позов дозволяє розглянути в одному процесі вимоги обох сторін, що дає можливість заощадити час і сприяє більш швидкому захисту їхніх прав та інтересів, а також запобігає можливості винесення суперечливих і взаємовиключних судових рішень у цивільній справі. Зустрічний позов може подаватися не лише для захисту проти первісного позову, а й бути самостійним засобом захисту прав відповідача.

Таким чином залишення первісного позову без розгляду не може слугувати перешкодою для розгляду позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб: Приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Н.М., Приватного нотаріуса Львівського нотаріального округу Гусака Р.Т. про стягнення коштів, що повністю узгоджується з положеннями частини першої статті 4 ЦПК України, відповідно до яких, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Представник позивача Гелемей Ю.М. в судовому засіданні позов підтримав, з мотивів наведених у ньому. Просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 судове засідання не з`явилась про причини неявки суд не повідомила. Про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Від представника позивача ОСОБА_3 адвоката Камінської М.І. надійшла заява про припинення дії договору про надання адвокатом Камінською М.І. правничої допомоги ОСОБА_3 у цивільній справі №461/2331/19.

Відповідно до ч.3 ст.13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з ч. 2 ст. 43 ЦПК України, відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права.

Відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, неприпустимість зловживання процесуальними правами визнана однією з засад (принципів) цивільного судочинства. Роль суду у реалізації принципу змагальності сторін полягає, зокрема, у запобіганні зловживанню учасниками судового процесу їх правами.

Добросовісне здійснення цивільних процесуальних прав потребує від осіб, котрі беруть участь у справі, такої реалізації прав, яка відповідала б їхньому призначенню та здійснювалась у спосіб, визначений цивільним процесуальним законом, не завдавала б шкоди правам інших учасників цивільного процесу.

Критеріями добросовісної поведінки учасників процесуальних правовідносин є здійснення прав і обов`язків у відповідності до норм процесуального законодавства; усвідомлення сутності процесуальних правовідносин як відносин, що виникли з метою здійснення правосуддя у цивільній справі; в) відмова від реалізації своїх процесуальних прав та обов`язків з метою зловживання ними.

Згідно із ч.ч.1 та 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

В свою чергу, небажання сторони реалізувати її процесуальні права не позбавляє суд обов`язку здійснити справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільної справи з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Крім того, згідно ч.1 ст.212 ЦПК України, учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою.

Згідно ч.6 ст.212 ЦПК України, суд може постановити ухвалу про участь учасника справи у судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду, визначеному судом.

Однак, відповідач не зверталася до суду із клопотанням для забезпечення її ефективної участі у розгляді справи, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою сервісу «EasyCon».

Статтями 43, 211 ЦПК України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Так, з метою обмеження можливості реалізації чи порушення прав інших осіб, які беруть участь у справі, а також із метою правильного і своєчасного розгляду та вирішення справи, суд вважає за доцільне, розглянути справу у відсутності відповідача за наявними у ній матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

Треті особи, які не звявляють самостійних вимог на предмет спору Приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Баірова Н.М., та приватний нотаріус Львівського нотаріального округу Гусак Р.Т. в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Статтею 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи учасників процесу, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до частково задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст.15, ч. 1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, та кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 14.03.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н.М., реєстровий №236.

Відповідно до п.1 договору позики, позичальник позичив (взяв у борг) у позикодавця 2 021 760 гривень, що еквівалентно 78 000доларів США.

Відповідно до п.2 договору позики, зазначену суму позичальник зобов`язується повернути позицкодавцю готівкою у строк до 14.09.2019 року включно.

Згідно з п.4 договору позики, якщо борг не буде повернутий позичальником за заявою позикодавця, останній має право пред`явити договір до стягнення.

На підставі п.4 вказаного договору позики, 15.11.2018 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусак Р.Т. видано виконавчий напис №1540 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики в сумі 2 212 130 гривень.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Законом України «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22лютого 2012 року №296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595.

Статтею 88 Закону України"Про нотаріат" визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - це надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

У даній справі має місце зобов`язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 , на підставі договору позики, у зв`язку із чим виданий виконавчий напис нотаріуса від 15.11.2018 року, який засвідчує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум.

Як зазначає позивач, відповідачем на день звернення з позовною заявою, не виконано вимог виконавчого напису, заборгованості не погашено.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності до статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Пунктом 3 Договору позики від 14.03.2018 року передбачено, що якщо позивальник своєчасно не повернула суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, та сплатити пеню у розмірі 0,5 % від суми позики, вказаної в п. 1 даного договору за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Наведене узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, яка висловлена у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, і яка, враховуючи характер спірних правовідносин, може бути застосована у даній справі.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується договором позики та виконавчим написом нотаріуса від 15.11.2018 року, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики в сумі 2 212 130 гривень.

Суд критично оцінює доводи ОСОБА_3 про те, що договір позики нею не укладався, не підписувався та грошових коштів нею отримано не було.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України).

Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Так, згідно із положеннями ст. 1046 цього Кодексу, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Відповідно до висновку №СЕ-19/114-24/15053-ПЧ від 04.09.2024 року, вирішити питання ким виконаний підп. Від імені ОСОБА_3 в графі «підписи» в договорі позики від 14.08.2018 року ОСОБА_3 , чи іншою особою, не виявилось можливим, у зв`язку із недостатньою кількістю порівняльного матеріалу, відсутністю у експерта вільних зразків почерку та підписів ОСОБА_3 .

Відтак, висновок експерта не може слугувати джерелом доказів, оскільки не містить повних та об`єктивних даних, які б підтверджували позицію відповідача, що нею договір позики не підписувався, інших даних щодо вказаного твердження відповідача, останньою не не надано та судом не встановлено.

Відповідно дот ст.204ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсність договору позики та виконавчого напису не встановлена законом, такі не визнані судом недійсним, а тому підлягають виконанню сторонами, що узгоджується з положеннями ст. 629 ЦК України.

Враховуючи викладене, оцінюючи надані по справі докази в їх сукупності, суд вважає встановленим, що відповідач порушила грошове зобов`язання перед позивачем, відтак, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення, відповідно до статті 625 ЦК України, і є підстави для стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статей, 551, 625 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частино 2 статті 77 ЦПК України.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно наведеного позивачем розрахунку, сума боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення за період з листопада 2018 року по 23.05.2019 року, становить 241 806,86 гривень та розмір пені становить 2 464 044,24 гривень.

Оцінюючи поданий позивачем розрахунок заборгованості з точки зору допустимості та належності, суд враховує, що такий був проведений із застосуванням відповідних індексів інфляції та формул, належним чином обґрунтований та мотивований, зокрема відповідає наданому позивачем договору та вищенаведеним положенням чинного законодавства. У свою чергу, доводи відповідача щодо необґрунтованості суми боргу не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи та не спростовують даний розрахунок. Крім цього, в процесі розгляду справи не здобуто жодних належних доказів, які ставлять під сумнів розрахунки наведені позивачем та доводять його необґрунтованість.

Таким чином вказані суми підлягають стягненню з відповідача.

Крім цього, у відповідності до положень ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Суд вважає, що стягнення з відповідача 41 034,03 гривень - відсотків за користування грошовими коштами, тобто одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК України, відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК, є правомірним.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи з встановлених судом обставин справи, наявних договору позики та виконавчого напису про стягнення з відповідача боргу та наведених положень законодавства України, яким регламентовано спірні правовідносини і того, що відповідач свої зобов`язання за договором позики перед позивачем не виконав, судом перевірено розрахунок процентів за користування позикою наданий позивачем, який є обґрунтованим, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню відсотки за користування позикою за період з листопада 2018 року по 23.05.2019 року - 41 034,03 гривень.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Беручи до уваги наведене, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, позивачем доведено обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, оскільки встановлено, що відповідачем дійсно не виконано грошового зобов`язання, і з відповідача слід стягнути пеню в розмірі 2 464 044 гривень 24 копійки, інфляційні втрати 241 806 гривень 86 копійок, три відсотки за користування коштами 41 034 гривень 03 копійки. Водночас твердження позивача про відсутність договірних відносин між сторонами не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, адже з цього приводу відповідачем не подано жодних доказів.

Разом з тим, вимога позивача про стягнення з відповідача основної суми боргу в розмірі 2 021 760,00 гривень задоволенню не підлягає, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Позивач, звертаючись з позовом використав своє право на стягнення з відповідача суми боргу за договором позики, адже з приводу даної заборгованості вже видано виконавчий напис 15.11.2018 року. Таким чином, на час звернення з позовом вважається, що 15.11.2018 року вже настав строк виконання договору в повному обсязі.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, посилання сторін на мотиви заявлених позовних вимог та їх заперечення, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та їх зміст, суд, виходячи з мотивів та доводів, наведених у даному рішенні, приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Частиною 1 ст.133ЦПК України регламентовано, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із ч. ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог, що становить 9 605 гривень 00 копійок.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) пеню в розмірі 2 464 044 гривень 24 копійки, інфляційні втрати 241 806 гривень 86 копійок, три відсотки за користування коштами 41 034 гривень 03 копійки.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) 9 605 гривень 00 копійок судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний тескт рішення складено 26 травня 2025 року.

Учасники у справі:

Позивач:

ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 )

Відповідач: ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору:

Приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Баірова Наталія Михайлівна (адреса :79008,м.Львів,вул..Пекарська,7 офіс 211).

Приватний нотаріус Львівського нотаріального округу Гусак Роман Тадейович (адреса: АДРЕСА_3 ).

Суддя Х.М. Мисько