ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 954/1304/24 Головуючий в суді І інстанції Каневський В.О.
Провадження № 22-ц/819/198/24 Доповідач Кутурланова О.В.
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Кутурланової О.В.,
суддів:Воронцової Н.В.,
Майданіка В.В.,
секретарОлійник К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області у складі судді Каневського В.О. від 13 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, за період якого в них народилися діти : син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На даний час син є повнолітнім, однак не працює, так як продовжує навчання у Криворізькому Національному університеті на 3 курсі денної форми за кошти державного бюджету. При цьому син є внутрішньо переміщеною особою, на даний час повністю перебуває на її утриманні, у зв`язку з чим потребує також матеріальної допомоги від відповідача до закінчення навчання.

Відповідач проходить службу у воєнізованому підрозділі поліції, одержує грошове забезпечення та має змогу сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина на період його навчання, у зв`язку з чим просила суд стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, у розмірі 16,5 % усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для працездатних осіб щомісяця, починаючи з моменту подання позову до закінчення ним навчання.

Рішенням Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 13 січня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи повідомлений шляхом направлення повістки-повідомлення до його електронного кабінету в системі «Електронний суд».

Клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності не заявляв.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За таких обставин, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача, оскільки його явка у судове засідання обов`язковою не визнавалась, доказів поважності причин неявки відповідачем у судове засідання не надано, у судовому засіданні присутній його представник - адвокат Скрипчук О.П., а відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце її розгляду не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, позивача ОСОБА_1., представника позивача - адвоката Жильцова В.В., представника відповідача - адвоката Скрипчук О.П., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела належними та допустимими доказами існування у зв`язку з навчанням у повнолітнього сина потреби у матеріальній допомозі та наявність у відповідача, який несе витрати на утримання неповнолітньої дитини та власне лікування, можливості надавати таку допомогу.

Колегія суддів погоджується з зазначеним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст.199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 зроблено висновок щодо застосування статті 199 Сімейного кодексу України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися, після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Тобто наявність у батька можливості надавати матеріальну допомогу дитині, що продовжує навчання у сукупності з іншими обставинами є вирішальною підставою для стягнення з батька аліментів на утримання дитини, що продовжує навчання після досягнення вісімнадцятирічного віку.

Згідно ст.200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

- стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

- стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

- наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

- наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

- доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

- інші обставини, що мають істотне значення.

З системного аналізу норм СК України вбачається, що під час розгляду справ за позовом про стягнення аліментів на повнолітніх дітей, які продовжують навчання, підлягають доказуванню та встановленню обставини, зокрема, потреба повнолітньої дитини в матеріальній допомозі у зв`язку з продовженням навчання та наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Згідно з ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Сам по собі факт навчання повнолітньої дитини до досягнення 23-річного віку не є підставою для стягнення аліментів, оскільки закон пов`язує обов`язок батьків надавати матеріальну допомогу повнолітнім дочці, сину саме з потребою у такій допомозі, яка виникла у зв`язку із витратами, пов`язаними з навчанням, а також за наявності юридичного факту наявності у батьків можливості надання такої допомоги.

Судом вірно встановлено і це підтверджується наявними у справі доказами, що сторони по справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 19.05.2005 року, актовий запис №467 (а.с.9,10).

Згідно довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 15.03.2023 року №4803-, від 28.05.2024 року №4803-, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є внутрішньо переміщеними особами та фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11,12,15,16).

Як вбачається з довідки №37-127 від 03.09.2024 року ОСОБА_3 є студентом 3 курсу групи ІПЗ-22-1 факультету інформаційних технологій за спеціальністю 121 Інженерія програмного забезпечення, денної форми, здобуття вищої освіти за кошти державного бюджету. Тривалість навчання за першим (бакалаврским) рівнем вищої освіти 3 роки 10 місяців: з 15 вересня 2022 року по 30 червня 2026 року. Період навчання на 3 курсі у 5 семестрі: з 01 вересня 2024 р. по 31 січня 2025 року (а.с.18,20).

Відповідач ОСОБА_2 проходить військову службу у Національній гвардії України, щомісячний розмір доходу як позивача, так і відповідача становить близько 51 000 грн.

В обгрунтування відсутності можливості надавати допомогу на утримання повнолітнього сина відповідач посилався на сплату аліментів на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_4 , інваліда з дитинства І групи підгрупи «А» (а.с.14), неповнолітньої дитини від другого шлюбу, наявність витрат на власне лікування та додаткових витрат, пов`язаних з проходженням військової служби та участю у бойових діях (а.с.133-140,209-210), в обґрунтування чого надав суду докази того, що він отримав статус учасника бойових дій, періодично проходить курси лікування, як хронічних захворювань, так і пов`язаних із безпосередньою участю у захисті держави від військової агресії РФ проти України (а.с. 87-90, 129-131, 188-194, 214).

Відповідач щомісячно добровільно на утримання сина здійснював перекази в сумі 5 000,00 грн з призначенням платежу: оплата аліментів (а.с.61-80,93-102), що позивачем визнається. В подальшому добровільна допомога на утримання повнолітнього сина була зменшена, в деякі місяці не надавалася, у зв`язку з чим позивачка звернулася з зазначеним позовом до суду.

В обґрунтування того, що син ОСОБА_3 не потребує матеріальної допомоги у зв`язку з продовженням навчання, відповідач ОСОБА_2 надав листування з сином у месенджері, у якому той вказував, що має періодичні підробітки, частково заощадив грошові кошти на придбання транспортного засобу, а також Витяг з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 28.03.2025 року, з якого вбачається, що 15.08.2024 року за ОСОБА_3 зареєстровано транспортний засіб Volkswagen Polo, 2006 року випуску (а.с.215).

Отже, приймаючи до уваги пояснення сторін, їх представників та наявні у справі докази, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухваленого у справі рішення, оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами потребу повнолітнього сина, який продовжує навчання на безоплатній основі за рахунок коштів державного бюджету, у матеріальній допомозі від батьків та наявність у відповідача можливості надати таку допомогу.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції обов`язку обох батьків у наданні матеріальної допомоги повнолітній дитині, яка продовжує навчання не можуть бути взяті до уваги, оскільки обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, виникає виключно за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів, як :

- досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років;

- продовження ними навчання;

- потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі;

- наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

З огляду на те, що відповідачем доведено придбання повнолітнім сином у власність транспортного засобу (що свідчить про наявність певного доходу, який надав змогу зробити ці суттєві заощадження для придбання авто) та не спростування цих обставин позивачем, як і відсутність в матеріалах справи доказів того, що ці грошові кошти йому подаровано, набуто у спадок та т.і., а також зважаючи на надані відповідачем докази відсутності можливості надавати таку допомогу сину через наявність інших утриманців та потреби у лікуванні, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 367-369, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 13 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена згідно п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 27 травня 2025 року.

Головуючий О.В.Кутурланова

Судді: Л.П.Воронцова

В.В.Майданік