Дата документу 27.05.2025
Справа № 334/9623/23
Провадження № 6/334/117/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 року Дніпровський районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого судді Фетісова М.В., за участю секретаря судового засідання Засько О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду у м. Запоріжжі подання головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Білокур Людмили Анатоліївни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника фізичної особи,

за участю: державного виконавця Білокур Л.А., боржниці ОСОБА_1 ,

встановив:

державний виконавець Білокур Л.А. звернулась до суду з поданням, в якому просить тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 до виконання зобов`язань, покладених на неї виконавчим листом № 334/9623/23, виданим 25.11.2024 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 501 315,06 гривень, з яких основний борг 500 000 гривень, 3% річних 1 315,06 гривень та судових витрат у сумі 25 013,20 гривень, які складаються з судового збору в сумі 5 013,20 гривень та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20 000 гривень.

Подання обґрунтоване тим, що на примусовому виконанні державного виконавця перебуває вищевказаний виконавчий лист, боржником за яким є ОСОБА_1 . Рішення на сьогоднішній день боржником не викопане, будь-яких дій, спрямованих на його виконання, не вчинено. Під час виконання рішення виконавцем встановлено, що згідно інформації наданої ПФУ, ДФС, МВС, з ДРРП майно належне боржниці на праві власності відсутнє. Державним виконавцем накладені арешти на кошти та майно боржника. Відповідні відомості внесені до ДРРП. 24.01.2025 державним виконавцем на адресу боржника надсилались виклики про явку до виконавця для надання пояснень щодо причин невиконання рішення суду, однак ОСОБА_1 на виклики не з`явилась, про причини неявки не повідомила виконавця. Згідно з інформацією Державної прикордонної служби України боржниця не перетинала державний кордон України. Перевірити майновий стан боржника виявилось неможливим у зв`язку з відсутністю мешканців вдома, про що складено акт державного виконавця. 02.04.2025 від боржника надійшла заява про визначення поточного рахунку для здійснення видаткових операцій. Постановою державного виконавця від 08.04.2025 визначено поточний рахунок, постанову направлено до банку. Також 08.04.2025 ОСОБА_1 зв`язалась з виконавцем та повідомила, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , але тимчасово перебуває у м. Києві з неповнолітньою дитиною, адресу не повідомила. Стосовно сплати боргу згідно' рішення суду запевнила, що щомісячно буде сплачувати борг, але до теперішнього часу кошти па депозитний рахунок не надходили. 13.05.2025 від ОСОБА_1 надійшла заява про те, що вона зобов`язується сплачувати борг частково у розмірі 1 000 грн. до 30 числа календарного місяця. Рішення до теперішнього часу не виконане, а боржник ухиляється від його виконання, не вживає заходів щодо виконання рішення за рахунок належного йому майна і доходів.

Державний виконавець Білокур Л.А. подання та обставини, якими воно обґрунтоване, підтримала.

Боржниця ОСОБА_1 проти подання заперечила та просила відмовити в його задоволенні. Пояснила, що наведені доводи державного виконавця не є підтвердженням ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених рішенням суду, а можуть лише стати підставою для притягнення боржника до адміністративної відповідальності у разі доведеності в діях боржника складу адміністративного правопорушення. Так, у разі наявності в діях боржника ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183- 13 КУпАП, чи порушення законних вимог виконавця фізичними, юридичними чи посадовими особами виконавець складає протокол про адміністративне правопорушення, а не звертається до суду з поданням. Отже, державний виконавець не використав передбачені ст. 76 ЗУ «Про виконавче провадження» правові можливості притягнути боржника до відповідальності відповідно до закону для забезпечення виконання боржником законних вимог про подання декларації про доходи, неповідомлення боржником про зміну місця проживання (перебування) чи місцезнаходження або місця роботи (отримання доходів), а також за неявку без поважних причин за викликом виконавця. Боржник зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проте за вказаною адресою не проживає, оскільки прифронтове м. Запоріжжя вважає небезпечним для свого та своєї малолітньої доньки життя та здоров`я. У зв`язку із чим вона переїхала для проживання до м. Києва, про що у телефонній розмові повідомлено державного виконавця, яка в свою чергу, про це зазначає у поданні. Боржник перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 , який наразі проходить службу в ЗСУ. Подружжя має малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 26.03.2025 боржник ініціативно зателефонувала державному виконавцю для узгодження формальностей щодо добровільного погашення заборгованості, оскільки вона непрацевлаштована, а займається вихованням малолітньої доньки. Отже окрім реєстрації місця проживання державному виконавцю відомий номер телефона боржника, за яким 07.05.2025 державний виконавець ініціативно вийшла на зв`язок з боржником. Від спілкування з державним виконавцем боржник не ухилялася: 12.05.2025 направила державному виконавцю заяву, де вказала, що зобов`язується щомісячно виплачувати грошові кошти у сумі 1 000 грн. в рахунок погашення заборгованості на користь стягувача. На виконання рішення суду та написаної заяви, боржник сплатила: 15.05.2025 1 000 грн. та 3 771 грн., 23.05.2025 5 000 грн. Отже твердження державного виконавця щодо ухилення боржника від виконання рішення суду є безпідставними та неправомірними, а також не підтверджуються матеріалами виконавчого провадження. Таким чином боржник не ухиляється від виконання рішення суду, не намагається виїхати за кордон (оскільки вже мала достатньо часу для цього), не приховує і не перекручує обставини свого майнового стану. У зв`язку із мобілізацією чоловіка до лав ЗСУ, боржник самотужки опікується та виховує малолітню доньку, тому наразі тимчасово не має можливості працевлаштуватися, оскільки донька боржника вступила до першого класу і потребує приділення додаткової уваги.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши подання та додані до нього докази, матеріали цивільної справи № 334/9623/23, суд дійшов наступних висновків.

У провадженні виконавця перебуває виконавче провадження № 76942595 з примусового виконання виконавчого листа у справі № 334/9623/23, виданого 25.11.2024 Ленінським районним судом міста Запоріжжя, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 501 315,06 гривень, з яких основний борг 500 000 гривень, 3% річних 1 315,06 гривень та судових витрат у сумі 25 013,20 гривень, які складаються з судового збору в сумі 5 013,20 гривень та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20 000 гривень.

24.01.2025 виконавцем винесена постанова про відкриття даного виконавчого провадження.

Також 24.01.2025 виконавцем винесені постанови про стягнення виконавчого збору, про арешт коштів боржника, про арешт майна боржника.

Відповідно до відомостей Пенсійного фонду України, Державної податкової служби України, Міністерства внутрішніх справ боржник ОСОБА_1 доходів, відкритих у банках рахунків, а також транспортних засобів у власності не має.

Згідно з відомостями Державної прикордонної служби України боржниця державний кордон не перетинала.

Відповідно до інформаційної довідки з ДРРП боржниця ОСОБА_1 є власницею 1/3 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на яку виконавцем 12.05.2025 накладений арешт.

Відповідно до акта державного виконавця від 26.02.2025 при виході за місцем проживання боржниці перевірити її майновий стан не виявилось можливим у зв`язку з відсутністю мешканців вдома.

02.04.2025 від боржника надійшла заява про визначення поточного рахунку для здійснення видаткових операцій.

Постановою державного виконавця від 08.04.2025 визначено поточний рахунок, постанову направлено до АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

12.05.2025 ОСОБА_1 звернулась до виконавця з заявою, в якій зазначила а про те, що вона зобов`язується сплачувати борг частково у розмірі 1 000 гривень до 30 числа календарного місяця.

Згідно з витягом з реєстру територіальної громади боржниця має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до квитанцій до платіжних інструкцій у ВП № 76942598 боржницею сплачені грошові кошти: 15.05.2025 у сумах 1 000 та 3 771 гривня, 23.05.2025 у сумі 5 000 гривень.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно з пунктом 9 частини 2 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судового рішення.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконанням рішення суду завершується процес захисту суб`єктивних майнових та особистих немайнових прав громадян.

Судові гарантії законності виконавчого провадження та захисту прав його учасників полягають у тому, що до юрисдикції суду віднесено вирішення низки питань, які мають значення для виконання рішень суду та інших юрисдикційних органів, зокрема, таким є питання про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Згідно з частинами першою третьою статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII) виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У пункті 19 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII зазначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Отже право державного виконавця на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України виникає у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням.

Боржник, який має невиконані зобов`язання, не може вважатися винним в ухиленні, доки не буде доведено протилежне.

Наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню відповідно до положень частини третьої статті 12 ЦПК України.

Відповідно до позиції Верховного Суду України, викладеної в листі від 01.02.2013 «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України», законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Оскільки відповідно до положень статті 441 ЦПК України подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України розглядається судом негайно без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим більше, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов`язання заходів визначається судом.

Юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду передбачені саме за ухилення від виконання зобов`язань, а не за наявність факту їх невиконання.

При цьому під ухиленням від виконання зобов`язань слід розуміти такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним таких обов`язків.

Невиконання боржником самостійно зобов`язань, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.

Обмеження у праві виїзду за межі України може бути застосовано не автоматично при непогашенні боргу, а за встановлення необхідності застосування такого заходу з урахуванням обставин справи при доведеності факту ухилення з боку боржника. Окрім того, обмеження повинно сприяти виконанню зобов`язань, а не навпаки. Нарешті, усі обмеження прав громадян залишати свою країну повинні бути виправдані конкретними обставинами справи.

Отже тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Свобода пересування гарантована статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, яка передбачає, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. При цьому, на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування).

На переконання суду, саме по собі примусове виконання рішення, непогашеного боргу, відсутність у боржниці майна, грошових коштів та банківських рахунків достеменно не свідчить про ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням. При цьому суперечливим є обґрунтування подання виконавцем тим, що боржниця не вживає заходів щодо виконання рішення за рахунок належного їй майна і доходів, оскільки виконавцем достеменно встановлено, що боржниця не має доходів та майна. Крім цього при примусовому виконанні рішення боржницею добровільно сплачена частина заборгованості в сумі 9 771 гривня.

Таким чином виконавцем не доведені обставини, які б давали суду підстави для обмеження конституційного права боржниці, у зв`язку з чим у задоволенні подання необхідно відмовити..

Керуючись статтями 260, 268, 441 ЦПК України, суд

постановив:

у задоволенні подання відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Дніпровський районний суд міста Запоріжжя. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повної ухвали. Учасник справи, якому повна ухвала не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Повна ухвала складена 27 травня 2025 року.

Суддя М.В. Фетісов