ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 611/751/24
Номер провадження 22-ц/818/764/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 31 жовтня 2024 року в складі судді Масло С.П. по справі № 611/751/24 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України, Управління соціального захисту населення Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства соціальної політики України, Управління соціального захисту населення Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що у 1986 році він безпосередньо виконував обов`язки військової служби при ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, у зв`язку з чим має захворювання пов`язані з дією іонізуючого випромінювання, внаслідок чого йому встановлено 2 групу інвалідності.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року у справі № 520/15624/21 визнано протиправною бездіяльність Міністерства соціальної політики України з приводу розгляду по суті запиту про доступ до публічної інформації від 05 листопада 2020 року.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16 березня 2023 року у справі № 520/2199/23 його адміністративний позов до Управління соціального захисту населення Ізюмської районної військової адміністрації Харківської області, Міністерства соціальної політики України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Ізюмської районної військової адміністрації Харківської області та Міністерства соціальної політики України щодо ненарахування та невиплати відповідно до вимог п. 14 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» і Постанови Кабінету Міністрів України від 21 травня 1992 року № 258 «Про норми харчування та часткову компенсацію вартості продуктів для осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» компенсації 50 процентів вартості продуктів харчування за медичними нормами, встановлюваними Міністерством охорони здоров`я України, починаючи із 1 жовтня 2018 року по грудень 2022 року на підставі Постанови Барвінківського районного суду Харківської області від 17 червня 2011 року у справі № 2002/2- а-464/11 та Рішень Європейського Суду з Прав Людини від 31 липня 2014 року у справі Штефан та інші проти України і у справі Бурмич та інші проти України.

Вказував, шо внаслідок бездіяльності відповідачів він відчував психологічне напруження, розчарування та незручності. Йому спричинено моральну шкоду, розмір якою оцінює в 50000 грн, які просив стягнути Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку

09 вересня 2024 року Міністерством соціальної політики України подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив позов залишити без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надано доказів заподіяння йому шкоди та її розміру Міністерством. Лише сам факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути належним чином аргументована із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, що позивачем зроблено не було.

Міністерство неодноразово зверталося до Управління соціального захисту населення Ізюмської районної військової адміністрації Харківської області з заявами про надання інформації щодо черговості виконання постанови Барвінківського районного суду Харківської області від 17 червня 2011 року у справі № 2002/2-а-464/11.

Листом від 25 березня 2024 року № 06-76/466 Управління повідомило, що ОСОБА_1 знаходиться перший в черзі по виплатам згідно з Порядком використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення виконання рішень суду (далі- Порядок № 902), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2021 року № 902.

Листом від 23 липня 2024 року № 02-31/1147 Управління поінформувало, що протягом 2023 року та станом на 23 липня 2024 року до Управління не надходили кошти на виконання судових рішень щодо інших соціальних виплат (крім виплат до 5 травня) згідно з підпунктом 3 пункту 5 Порядку № 902. Всі необхідні заявки щодо виділення коштів Управлінням надавались у визначені терміни до Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної військової адміністрації. За інформацією Управління на сьогодні відсутні кошторисні призначення.

В межах компетенції Міністерство вжило необхідних заходів щодо виконання рішення суду, оскільки повноваження щодо виплати компенсації за пільгове забезпечення продуктами харчування - громадянам, що належать до першої та другої категорії постраждалих відповідно до пункту 14 частини 1 статті 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» відносяться до компетенції Управління соціального захисту населення Ізюмської районної військової адміністрації Харківської області.

За наявності коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення виконання рішень суду відповідно до Порядку № 902, Міністерство невідкладно виконає рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16 березня 2023 року у справі № 520/2199/23.

27 серпня 2024 року Державною казначейською службою України було подано відзив на позовну заяву, в якому казначейство просило відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування відзиву зазначено, що Казначейство не порушувало інтересів та охоронюваних законом прав позивача, а тому є неналежним відповідачем.

Тому, у вказаній справі відсутні підстави для стягнення судових витрат з Казначейства. У разі задоволення позову такі витрати мають бути покладені на сторону, внаслідок неправомірних дій якої виник спір.

Рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 31 жовтня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів спричинення моральної шкоди, у зв`язку з чим підстави для задоволення позову відсутні. Також суд першої інстанції вказував, що ДКСУ не є належним відповідачем по справі, що є самостійною підставою для залишення позовних вимог до цього органу без задоволення.

На вказане судове рішення 01 листопада 2024 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на висновки, викладені у Постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 611/62/16-ц, відповідно до яких суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність факту заподіяння моральної шкоди.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачками подано не було.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше, ніж 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 31 жовтня 2024 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року у справі № 520/15624/21 позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області, Міністерства соціальної політики України задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Міністерства соціальної політики України з приводу розгляду по суті запиту ОСОБА_1 про доступ до публічної інформації від 05 листопада 2020 року. Зобов`язано Управління соціального захисту населення Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області розглянути по суті запит ОСОБА_1 про доступ до публічної інформації від 05 листопада 2020 року, надавши вичерпну публічну інформацію по суті усіх сформульованих питань. Зобов`язано Міністерство соціальної політики України розглянути по суті запит ОСОБА_1 про доступ до публічної інформації від 05 листопада 2020 року, надавши вичерпну публічну інформацію по суті усіх сформульованих питань (а.с. 10 16).

Відповідно до вказаного рішення, заявником 05 листопада 2020 року на адресу Управління соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області та Міністерства соціальної політики України надіслано запит на отримання інформації, в якому він просив:

- надати інформацію про розмір донарахованої, але не виплаченої ОСОБА_1 за Постановою Барвінківського районного суду Харківської області від 17 червня 2011 року у справі № 2002/2-а-464/11 та Рішенням Європейського Суду з Прав Людини від 31 липня 2014 року у справі Штефан та інші проти України компенсації 50 процентів вартості продуктів харчування за медичними нормами, встановлюваними Міністерством охорони здоров`я України, починаючи із 1 грудня 2010 року станом на 01 листопада 2020 року;

- надати інформацію про строки виконання у повному обсязі Постанови Барвінківського районного суду Харківської області від 17 червня 2011 року у справі № 2002/2-а-464/11 та Рішенням Європейського Суду з Прав Людини від 31 липня 2014 року у справі Штефан та інші проти України, тобто коли очікувати відповідні виплати?;

- надати інформацію про фактично виплачену суму компенсації 50 процентів вартості продуктів харчування за медичними нормами, встановлюваними Міністерством охорони здоров`я України, починаючи із 1 грудня 2010 року;

- надати інформацію про суму нарахованого та невиплаченого індексованого доходу та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати соціальних виплат, а саме: компенсації 50 процентів вартості продуктів харчування за Рішеннями Харківського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 2040/6198/18 та від 26 березня 2019 року у справі № 520/1367/19;

- надати інформацію про строки виконання у повному обсязі Рішень Харківського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 2040/6198/18 та від 26 березня 2019 року у справі № 520/1367/19, тобто коли очікувати відповідні виплати?

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16 березня 2023 року у справі № 520/2199/23, адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Ізюмської районної військової адміністрації Харківської області, Міністерства соціальної політики України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Ізюмської районної військової адміністрації Харківської області та Міністерства соціальної політики України щодо ненарахування та невиплати відповідно до вимог п. 14 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» і Постанови Кабінету Міністрів України від 21 травня 1992 року № 258 «Про норми харчування та часткову компенсацію вартості продуктів для осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» компенсації 50 процентів вартості продуктів харчування за медичними нормами, встановлюваними Міністерством охорони здоров`я України, починаючи із 1 жовтня 2018 року по грудень 2022 року на підставі Постанови Барвінківського районного суду Харківської області від 17 червня 2011 року у справі № 2002/2-а-464/11 та Рішень Європейського Суду з Прав Людини від 31 липня 2014 року у справі Штефан та інші проти України і у справі Бурмич та інші проти України. Стягнуто на підставі Постанови Барвінківського районного суду Харківської області від 17 червня 2011 року у справі № 2002/2-а-464/11 і Рішення Європейського Суду з Прав Людини від 31 липня 2014 року у справі Штефан та інші проти України, яким задоволена заява ОСОБА_1 № 4862 від 03 січня 2013 року, а також Рішення Європейського Суду з Прав Людини від 26 червня 2017 року у справі Бурмич та інші проти України (заява № 46852/13 та ін.) з Управління соціального захисту населення Ізюмської районної військової адміністрації Харківської області та Міністерства соціальної політики України на користь ОСОБА_1 компенсацію 50 процентів вартості продуктів харчування за медичними нормами, встановлюваними Міністерством охорони здоров`я України за період із 1 жовтня 2018 року по 31 грудня 2022 року, з урахуванням раніше виплачених сум (а.с. 17-22).

Відповідно до Листа УСЗН Ізюмської РДА Харківської області від 23 березня 2024 року ОСОБА_1 знаходиться в перший в черзі по виплатам згідно п.п. 3 пункту 5 Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення використання рішень суду в такій черговості:

1 ) 79294,03 грн - суми індексації грошових доходів за період із грудня 2010 року по 01 травня 2016 року, згідно Рішення окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2018 у справі № 2040/6198/18 ;

2) 9196,77 грн - суми компенсації втрати частини грошових доходів за період з травня 2016 року по 01 жовтня 2018 року, згідно Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26 березня 2019 у справі № 520/1367/19 4;

3)109573,38 грн - компенсація 50 відсотків вартості продуктів харчування за медичними нормами, встановлюваними Міністерством охорони здоров`я України за період із 01 жовтня 2018 року по 31 грудня 2022 року, згідно Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16 березня 2023 року у справі № 520/2199/23 ;

4) 3000,00 грн - відшкодування моральної шкоди, згідно Рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 21 липня 2023 року у справі № 611/106/23 ;

5) 37893,23 грн - компенсація 50 відсотків вартості продуктів харчування за медичними нормами, встановлюваними Міністерством охорони здоров`я України за період із 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року, згідно Постанови Барвінківського районного суду Харківської області від 17 червня 2011 року у справі № 2002/2-а-464/11. Виплата здійснюється, згідно Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення виконання рішень суду затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2021 року № 902, за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (КПКВК 2501290), у порядку черговості передбаченою вищезазначеним Порядком (а.с. 80).

Листом від 23 липня 2024 року УСЗН Ізюмської РДА Харківської області повідом - лено, що протягом 2023 року та станом на 23 липня 2024 року до управління не надходили кошти на виконання судових рішень щодо інших соціальних виплат (крім виплат до 5 травня) згідно підпункту 3 пункту 5 Порядку № 902. Всі необхідні заявки щодо виділення коштів, управлінням надавались у визначені терміни до Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної військової адміністрації. Таким чином, через відсутність кошторисних призначень, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16 березня 2023 року у справі № 520/2199/23 за позовом ОСОБА_1 залишається без виконання (а.с. 74).

Відповідно до Посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році серії НОМЕР_1 від 24 грудня 2019 року ОСОБА_1 має право на пільги та компенсації, встановленні Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (а.с. 25-26).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною 1 статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1 статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до частини 1 та пункту 9 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. Водночас, одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

За змістом частини 1 та 2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частин 3, 4 статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

За положеннями статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її завдання - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 612/3521/16-ц).

За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є спричинення моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою (див. постанови Верховного Суду від 20 вересня 2021 року в справі № 686/8422/20 та від 03 лютого 2022 року в справі № 686/13784/21, на які, зокрема посилається заявник в касаційній скарзі).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені правилами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Вказані підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює державу, орган влади Автономної Республіки Крим або органи місцевого самоврядування, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

У пункті 32 постанови від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого правового акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц Велика Палата Верховного Суду (на яку посилається заявник) наголосила, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.

Згідно зі статтею 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем у цивільному процесі можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За змістом положень статті 58 ЦПК України держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади), або через представника.

У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді.

Аналогічний за змістом висновок сформульований в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 761/35803/16-ц.

З урахуванням наведеного, в цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді орган, діями якого завдано шкоду.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди (див. постанову Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі № 686/21800/21).

Визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина 1, 2 статті 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні кожного окремого спору про відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення.

Встановивши обставини по справі, суд першої інстанції під час вирішення спору обґрунтовано керувався тим, що позивачем не доведено і заявлений ним розмір моральної шкоди, а також наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправним діянням заподіювача шкоди та завданою шкодою, тобто, не довів склад цивільного правопорушення, що є юридичною підставою відповідальності держави Україна перед ним за завдані збитки, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що немає підстав для задоволення позову та відшкодування моральної шкоди. У позовній заяві не зазначено будь-яких чітких аргументів щодо фактичних підстав для відшкодування моральної шкоди, крім тверджень про її наявність. Позивач не обґрунтував вимогу про відшкодування державою моральної шкоди, не зазначив фактів (обставин), за яких можна було б стверджувати про порушення прав позивача та про порушення державою конкретних обов`язків.

У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (див. постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 5023/10655/11 від 20 листопада 2018 року, від 21 серпня 2019 року в справі № 761/35803/16-ц).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що, обґрунтовуючи свої доводи, позивач не зазначив, якими саме діями / бездіяльністю відповідачів як органами державної влади йому завдано моральної шкоди, що є підставою для відмовою у позові.

Щодо доводів позивача про неврахування висновків, викладених у Постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 611/62/16-ц, відповідно до якої справу було передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Постановою Харківського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року по справі 611/62/16-ц, на яку відповідач посилається у обґрунтування апеляційної скарги позов ОСОБА_1 до Барвінківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Харківської області, Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Міністерства юстиції України, Головного управління Державного казначейства України у Харківській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 49270, 16 грн як компенсацію майнової шкоди та 5000, 00 грн як компенсацію моральної шкоди, спричиненої протиправною бездіяльністю Барвінківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Харківської області, Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Державної виконавчої служби України (Міністерства юстиції України) щодо невиконання постанови Барвінківського районного суду Харківської області від 17 червня 2011 року.

Стягнуто з Барвінківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Харківської області, Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Міністерства юстиції України 1265, 63 грн судового збору по 421, 88 грн з кожного.

Постановою Верховного суду від 29 вересня 2021 року по справі 611/818/20 рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 22 лютого 2021 року у частині задоволених позовних вимог про стягнення компенсації моральної шкоди у розмірі 3 000 грн зміненео, абзац другий резолютивної частини рішення викладено в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3 000 грн компенсації моральної шкоди» (https://reyestr.court.gov.ua/Review/100063071).

Як вбачається з вказаних судових рішень, підставою для звернення до суду є невиконання Рішення Європейського Суду з Прав Людини від 31 липня 2014 року у справі Штефан та ін. проти України щодо заяви позивача № 4862 від 03 січня 2013 року на виконання постанови Барвінківського районного суду Харківської області від 17 червня 2011 року у справі № 2002 /2-а-464/11.

Отже, ОСОБА_1 реалізував право на відшкодування моральної шкоди за невиконання судового рішення.

Чинним законодавством не передбачене багаторазове відшкодування моральної шкоди за затримку виконання рішення суду про стягнення з державного бюджету відшкодування шкоди, завданої фізичним та юридичним особам внаслідок незаконних рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (висновки у постановах Верховного Суду від 05 березня 2024 року в справі № 686/23937/23, від 13 листопада 2023 року в справі № 686/13017/22 та ін.).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,368,374,375,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 31 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 23 травня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина