ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Куснер Ніни Олександрівни на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23 січня 2025 року у складі судді Бєльченко Л.А. по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання особи безвісно відсутньою,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання безвісно відсутньою своєї дружини ОСОБА_2 , 1987 року народження, та визнання його одиноким батьком двох неповнолітніх дітей, обґрунтовуючи це тим, що його дружина ОСОБА_2 була депортована за рішенням в.о. начальника Індустріального відділу у м. Дніпрі ГУДМС України в Дніпропетровській області від 30 червня 2023 року до російської федерації у зв`язку із порушенням правил перебування іноземців на території України, та 18 листопада 2023 року виїхала з м. Дніпра. 20 листопада прибула до Молдови, а 22 листопада 2023 року прибула до Грузії, де 06 грудня 2023 року звернулась до посольства з метою отримання візи в Україну. Цей день був останнім, коли заявник спілкувався з дружиною, яка повідомила, що збирається поїхати до родичів в російську федерацію. З цього часу телефонний номер ОСОБА_2 не відповідає, будь-який інший зв`язок із нею відсутній по тепер, сама ОСОБА_2 ніяк на зв`язок не виходить. Також відсутні відомості про її місце перебування і у родичів та знайомих. З огляд на те, що заявник є особою призовного віку в період військового стану в Україні, а він одноособово виховує двох неповнолітніх дітей, що наражає їх у разі його мобілізації на залишення без батьківської опіки, враховуючи невідомість місцезнаходження матері ОСОБА_2 , заявник звернувся до суду з цими вимогами.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23 січня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання особи безвісно відсутньою, відмовлено (а.с.36,37).

Рішення суду мотивовано відсутністю правових підстав для визнання ОСОБА_2 безвісно відсутньою, оскільки остання є громадянкою російської федерації, відповідно до рішення в.о. начальника Індустріального відділу у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 30 червня 2022 року примусово була повернута до російської федерації, з підстав перевищення терміну перебування в Україні. Також суд першої інстанції зазначив, що підстав вважати, що ОСОБА_2 мала постійне місце проживання в Україні, яке заявником у заяві взагалі не вказано, немає.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 у березні 2025 року через свого представника адвоката Куснер Н.О. подав апеляційну скаргу (а.с. 39-41), посилаючись на необґрунтованість та незаконність рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначив, що суд першої інстанції не вчинив жодних процесуальних дій щодо з`ясування питання останнього місця проживання ОСОБА_2 у м. Дніпрі, яке за довідкою ОСББ Обереги №367 від 18 липня 2017 року, що збігається з відомостями, наданими Відділом обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР від 05 січня 2023 року за №10/5-20, зазначено як АДРЕСА_1 . Також це місце проживання ОСОБА_2 підтверджено відміткою начальника Індустріального відділу у м. Дніпрі ГУДМС в Дніпропетровській області у паспорті 51 №7176278 про продовження строку перебування на території України до 2022 року включно.

Крім того скаржник зазначив, що судом першої інстанції не враховані інтереси неповнолітніх дітей та вимоги Конвенції про права дитини від 27 лютого 1991 року, яка набула чинності в Україні 27 вересня 1991 року, так і положення ЗУ Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, у відповідності до яких скаржник може бути призваним до військової служби під час мобілізації, що фактично позбавить двох неповнолітніх дітей без батьківської опіки, враховуючи відсутність їх матері.

ІНФОРМАЦІЯ_1 , своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подав, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з доведеності факту депортації ОСОБА_2 до російської федерації у зв`язку із порушенням нею правил перебування на території України та за поясненнями свідків, допитаних в судовому засіданні, останній раз зв`язок із нею був у грудні 2023 року. ОСОБА_2 повідомляла, що поїде в росію до родичів. Суд першої інстанції виходив з того, що місцезнаходження ОСОБА_2 є російська федерація, тому немає підстав вважати її безвісно відсутньою, враховуючи і те, що заявником у заяві не зазначалось її постійне місце проживання на території України. При цьому суд першої інстанції наголосив, що у цій справі вимоги про визнання заявника одиноким батьком також не підлягають задоволенню, оскільки ця вимоги безпосередньо є похідною від вимоги про визнання ОСОБА_2 безвісно відсутньою.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що заявник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є подружжям. Шлюб між ними зареєстрований Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 19 березня 2010 року, актовий запис 106. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , 2010 року народження, і ОСОБА_4 , 2017 року народження.

Встановлено, що рішенням в.о. начальника Індустріального відділу у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 30 червня 2022 року громадянку російської федерації ОСОБА_2 , 1987 року народження, примусово повернуто до країни походження, до російської федерації.

З даного рішення вбачається, що ОСОБА_2 є громадянкою російської федерації, порушила правила перебування іноземців на території України та вимоги Закону України «Про правовий статус перебування іноземців та осіб без громадянства», перевищила термін перебування на території України та ухилилася від виїзду з території України.

Судом також з пояснень заявника, свідків встановлено, що ОСОБА_2 виїхала з території України наприкінці листопада 2023 року до Республіки Молдови, потім до Грузії, а потім збиралася виїхати до російської федерації.

Заявник наголосив, що з грудня 2023 року зв`язку з ОСОБА_2 немає, місце знаходження її не відомо.

Відповідно до частини четвертої ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, колегія суддів вважає за необхідне звернутись до судової практики у вирішенні аналогічної справи, що викладена у постанові Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі №183/7128/23.

Так, згідно з ч.1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до ст. 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється ЦПК України.

За ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою (п. 3 ч. 2 ст. 293 ЦПК України).

Згідно з положеннями ст. 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

Суд до початку розгляду справи встановлює осіб (родичів, співробітників тощо), які можуть дати свідчення про фізичну особу, місцеперебування якої невідоме, а також запитує відповідні організації за останнім місцем проживання відсутнього (житлово-експлуатаційні організації, органи реєстрації місця проживання осіб або органи місцевого самоврядування) і за останнім місцем роботи про наявність відомостей щодо фізичної особи, місцеперебування якої невідоме (ч.1 ст. 307 ЦПК України).

Суд розглядає справу за участю заявника, свідків, зазначених у заяві, та осіб, яких сам суд визнає за потрібне допитати, і ухвалює рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або про оголошення її померлою (ч.1 ст.308 ЦПК України).

Безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.

За положеннями ст. 43 ЦК України визначено, що фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.

Зазначена норма права передбачає перш за все з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймав заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутнім, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження.

Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до ч.1 ст.43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.

Указане відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постановах: від 07 травня 2018 року в справі № 225/1297/17 (провадження № 61-3902св18), від 22 листопада 2018 року в справі № 225/882/17 (провадження № 61-34068св18), від 05 лютого 2020 року в справі № 756/17293/17 (провадження № 61-16093св19), від 06 травня 2020 року в справі № 760/3112/16-ц (провадження № 61-48362св18). Судова практика у розгляді цих питань є сталою, як про це зазначив Верховний Суд у постанові від 05 червня 2024 ркоу у справі №183/7128/23.

Згідно зі ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства належить, зокрема, принцип змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їхньої переконливості. Вказане положення є головним нормативним закріпленням принципів змагальності та диспозитивності в законодавстві України.

Загальна формула принципу змагальності та диспозитивності у цивільному судочинстві закріплена у ст.12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до принципу диспозитивності обов`язок доказування фактичних обставин, що мають значення для справи, повною мірою покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі, яка переглядається колегією суддів, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , яка є дружиною заявника та матір`ю їх двох дітей, була за рішення відповідного органу від 30 червня 2022 року депортована до російської федерації, як громадянка цієї країни, яка порушила правила проживання на території України.

Допитані судом першої інстанції свідки надали вичерпні пояснення, що ОСОБА_2 виїхала з території України наприкінці листопада 2023 року до Республіки Молдови, потім до Грузії, а потім збиралася виїхати до російської федерації, а заявник підтвердив факт його обізнаності про можливе перебування з грудня 2023 року ОСОБА_2 на території російської федерації.

Суд першої інстанції, з висновком якого погоджується і колегія суддів, дослідивши письмові у справі докази та надавши їм оцінку в сукупності, дійшов правильного висновку, що належних і допустимих доказів відсутності відомостей про місце перебування ОСОБА_2 протягом одного року заявником не надано, як і не зазначено за якою адресою ОСОБА_5 проживала на території України, щоб надавало можливість встановити її останнє відоме місцем проживання.

Доводи скаржника та надання письмових доказів щодо останнього місця проживання ОСОБА_2 на території України, які надані до апеляційної скарги вже після ухвалення судом першої інстанції рішення, колегія суддів прийняти не може, оскільки скаржник не навів обставин, за яких він був позбавлений можливості надати ці докази суду першої інстанції.

Крім того, заявник не довів належними та допустимими доказами відсутність відомостей про місцезнаходження ОСОБА_2 як в суді першої інстанції, так і при розгляді його апеляційної скарги, адже усі наявні у справі докази та пояснення свідків свідчать про місцезнаходження ОСОБА_2 на території російської федерації, до якої її і було депортновано.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції і зауважує, що сам по собі факт втрати зв`язку з ОСОБА_2 і фактична відсутність відомостей про її місце перебування на території російської федерації не є безумовною підставою для визнання особи безвісно відсутньою.

Відповідно до положень ст. 9 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

З урахуванням вимог зазначеного Закону у ОСОБА_2 зберігається можливість оформлення візи у встановленому законом порядку та в`їзд на територію України.

Суд першої інстанції, вірно з`ясувавши характер вимог, фактичні обставини справи, застосувавши норми матеріального права, які регулюються спірні правовідносини, а також у повній мірі вивчивши надані докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про відсутність правових підстав для визнання ОСОБА_2 безвісно відсутньою, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Також суд першої інстанції правомірно зазначив, що вимога заявника щодо визнання його одиноким батьком двох неповнолітніх дітей у зв`язку із відсутністю їх матері на території України за для отримання відстрочки від мобілізації на території України, що є похідною від вимоги про визнання ОСОБА_2 безвісно відсутньою, не може бути задоволена.

Колегія суддів наголошує, що вирішення питання відстрочки вирішується з центром комплектування та соціальної підтримки з наданням відповідних документів, у разі спору з Міністерством оборони України судом.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування, передбачені положеннями ст. 376 ЦПК України, відсутні.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Куснер Ніни Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 21 травня 2025 року.

Повний текст постанови складено 23 травня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна