Справа № 157/2091/24
Провадження № 2/157/163/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 рокумісто Камінь-Каширський

Камінь-Каширський районний суд Волинської області

у складі головуючого судді Ходачинського Р.О.,

за участю секретаря судового засідання Кисляка Я.С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,

встановив:

16.12.2024 до Камінь-Каширського районного суду Волинської області надійшла позовна ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , в якій позивач просить в порядку поділу в натурі спільного майна подружжя визнати за ним право власності на 2/3 частки будівлі та за відповідачкою право власності на 1/3 частку будівлі у житловому будинку, що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:003:2255, на АДРЕСА_1 , та визнати за ним право власності на 2/3 частки земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:2255, за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частку цієї земельної ділянки. Судові витрати просив стягнути з відповідачки на його користь пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що між ним та відповідачкою 22 жовтня 2005 року було зареєстровано шлюб, який рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 27.04.2015 розірвано. У шлюбі в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_5 та ІНФОРМАЦІЯ_2 дочка ОСОБА_6 .

Також у шлюбі в 2009 році за спільні сумісні кошти подружжя ними розпочато та згодом завершено будівництво «коробки» житлового будинку по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,10 га, яка була надана колишній дружині ОСОБА_4 для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд на підставі рішення Камінь-Каширської міської ради № 26/32 від 05.08.2008 року. Крім цього, облаштовано дах зазначеної будівлі, який виконано з металочерепиці, при цьому в новобудові були відсутні двері, вікна, електропроводка, не було внутрішніх перегородок та не виконано ряд інших внутрішніх робіт.

Після розлучення протягом більше року у недобудованому будинку не проводились жодні будівельні роботи. Повернувшись у 2016 році із зони проведення АТО, де він перебував на службі, за власні кошти встановив у новобудові вхідні двері, вікна. Також за власні кошти протягом 2017-2020 років він збудував перегородки у новобудові, підбив дошками стелю, поштукатурив стіни та внутрішні перегородки, залив цементну стяжку під обладнання теплої підлоги, здійснив проведення електропроводки по всьому будинку.

У зв`язку з цим вважає, що його особиста участь у виконанні будівельних робіт і його майнова частка у вкладенні коштів на облаштування внутрішніх робіт у спільному будинку є вдвічі більшою за частку, вкладену у його спорудження колишньою дружиною, отже є всі підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя, а тому поділ між ними цього майна слід провести виходячи з вартості вкладу кожного з колишнього подружжя у створенні спільного майна та врахувати ту частку будівельних матеріалів, обладнання та вартості робіт, яка була вкладена після розлучення особисто ним, як позивачем, у добудову спільного будинку протягом 2017-2020 років.

Досягнути згоди з колишньою дружиною про добровільний поділ незавершеного житлового будинку він не може, оскільки на його неодноразові усні пропозиції щодо сплати ним дружині грошової компенсації за частку у спільному майні подружжя або добровільного поділу (за домовленістю сторін) в нотаріальному порядку з визначенням частки кожного з подружжя на спільне майно відповідачка не погоджується.

На сьогоднішній день він дізнався, що відповідачка зареєструвала вищезазначений будинок на праві власності за собою, а земельну ділянку за кадастровим номером :01:003:2255 зареєструвала за собою 03 грудня 2020 року та нещодавно помістила оголошення про продаж, а отже є реальна небезпека порушення його прав на частку у цьому спільному майні.

Ухвалою судді від 18.12.2027 заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, визначено сторонам строки на подачу відзиву, відповіді на відзив та заперечення.

У поданому відзиві представник відповідачки Ковальова Л.В. зазначила, що відповідачка позов не визнає у повному обсязі та заперечує.

Рішення Камінь-Каширської міської ради від 05.08.2008 № 26/32, згідно з яким ОСОБА_4 було надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність під будівництво житлового будинку у АДРЕСА_1 площею 0,10 га, не було виконане, тому Камінь-Каширською міською радою 27.05.2020 року прийнято рішення № 50/31 про внесення змін в рішення міської ради № 26/23 від 05.08.2008 року. Саме останнім рішенням було надано дозвіл ОСОБА_4 на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею до 0,1000 за адресою АДРЕСА_1 . Згідно з п. 2 зазначеного рішення, рішення № 26/32 від 05.08.2008 вважати таким, що втратило чинність. У Державному земельному кадастрі державна реєстрації новосформованої земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:2255, місце розташування: АДРЕСА_1 . Право власності на зазначену земельну ділянку зареєстровано за власником ОСОБА_4 . Таким чином, право власності на вищезазначену земельну ділянку набуто ОСОБА_4 03 грудня 2020 року.

Право власності на земельну ділянку набуто в межах норм безоплатної приватизації, визначених ст. 121 ЗК України, поза шлюбом, однак, навіть якщо б право власності на земельну ділянку було набуто ОСОБА_4 в період шлюбу, то відповідно до ч. 1 ст. 57 СК вважалась би особистою приватною власністю дружини. Зазначене унеможливлює задоволення позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на 2/3 частини земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:2255, оскільки земельна ділянка у шлюбі не набувалася, не відноситься до спільної сумісної власності подружжя і поділу не підлягає, так як є особистою приватною власністю ОСОБА_4 .

Щодо поділу житлового будинку зазначила, що, як вбачається з декларації ВЛ 86 від 09.02.2021 про готовність об`єкта до експлуатації нове будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 , його будівництво здійснено у 2014 році: початок будівництві 2014 рік, закінчення будівництва 2014 рік, загальна площа 89,7 кв.м, житлова площа 72,3 кв.м, поверховість 1. Технічна інвентаризація з виготовленням технічного паспорта на житловий будинок здійснена 02.01.2021, інвентаризаційний номер 0201/3 2021. Ураховуючи викладене, будь-якого правового та фактичного підґрунтя щодо обставини, яку зазначає позивач, а саме, що під час шлюбу в 2009 році за спільні сумісні кошти подружжя ним та відповідачкою розпочато та завершено будівництво «коробки» житлового будинку по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,10 га, яка була надана колишній дружині ОСОБА_4 для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд на підставі рішення Камінь-Каширської міської ради № 26/12 від 05.08.2008, немає.

Крім цього вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту прав та інтересів, оскільки позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів. За таких обставин, коли суб`єктивне право власності ще безпосередньо інші особи не порушили, особа може звернутися до суду з заявою про визнання права власності, яка матиме самостійне правове значення і не вимагатиме винесення якогось зобов`язуючого рішення для інших осіб, оскільки у такому випадку навіть відсутня така сторона, як відповідач, адже така заява розглядатиметься в порядку окремого провадження.

Відповідачка просить відмовити в задоволенні позову.

Представником позивача 20.01.2025 року подано відповідь на відзив, у якій заперечує твердження представника відповідачки щодо безпідставності позовних вимог. Представник позивача, крім іншого, зауважила, що зі змісту доданої до відзиву представником відповідачки копії декларації ВЛ 8 від 09.02.2021 зазначено і початок, і закінчення будівництва у 2014 році, будівля, фактично була збудована ще раніше сторонами, як подружжям протягом 2009-2013 років, за винятком виконання внутрішніх робіт у будинку, які проводились власними силами та за власний кошт саме Позивачем уже після розірвання шлюбу. У декларації містяться неправдиві відомості як про рік початку та закінчення будівництва, так і неправдиво зазначено інформація про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації.

Отже, набуте сторонами в період шлюбу майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим, позивачем за згодою колишньої дружини протягом 2017-2020 років за його особисті кошти були проведені будівельні роботи по внутрішньому облаштуванню будинку, тому є всі підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя.

Позивач у відповіді на відзив уточнює позовні вимоги в частині формулювання «поділу в натурі». У зв`язку з цим просить суд здійснити поділ спільного сумісного майна колишнього подружжя та визнати за позивачем право власності на 2/3 частини житлового будинку та земельної ділянки, а за відповідачкою визнати право власності на 1/3 частину житлового будинку та земельної ділянки за кадастровим номером :01:003:2255 по АДРЕСА_1 .

В частині позовної вимоги про поділ земельної ділянки за кадастровим номером :01:003:2255 зазначила, що право забудови цієї земельної ділянки виникло у відповідачки на підставі рішення органу місцевого самоврядування ще в 2008 році. Спільно з позивачем, перебуваючи з ним у шлюбі, відповідачка реалізувала право на забудову, і зведене ними спільно за спільні кошти домоволодіння нерозривно пов`язане з земельною ділянкою, на якій збудовано. А тому факт юридичного оформлення права власності на статус цього майна, як такого, що забудоване індивідуальним житловим будинком протягом 2008-2013 років сторонами, як колишнім подружжям. Оскільки зазначене вище майно є спільною сумісною власністю сторін, збудоване сторонами будинковолодіння нерозривно пов`язано з земельною ділянкою, яка виділялась саме під забудову житла на ім`я одного з подружжя, то у разі поділу будинку і ця земельна ділянка підлягає поділу між ними шляхом визнання за сторонами права власності по відповідній частині за кожним, що відповідає їхній частці у вищезазначеному домоволодінні.

Представником відповідача 28.01.2025 року подано заперечення, у якому зазначені представником позивача у відповіді на відзив аргументи відхиляє. Вважає суперечливими тези позивача на обґрунтування своїх вимог про те, що перебуваючи у шлюбі з іншою жінкою, він, нібито вкладав кошти в об`єкт нерухомості, який належить колишній дружині. Також вважає, що наведені у відповіді на відзив пояснення, міркування і аргументи не містять обставин, які б мали значення для правильного вирішення спору, не спростовують заперечень сторони відповідача, у тому числі й щодо обрання позивачем неналежного способу захисту.

Ухвалою суду 04.02.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, його представник ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив, просила позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилася, її представник ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала з підстав, зазначених у відзиві та запереченні, просила у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, свідків, проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до статей 60, 61 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

З`ясовуючи об`єктивні обставини та хронологію подій, суд встановив, що згідно з рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області у справі № 157/442/15-ц від 27.04.2015 про розірвання шлюбу сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 жовтня 2005 року (а.с. 13). У цьому ж рішенні встановлено, що сторони з 2013 року проживають окремо, шлюбні відносини припинені, спільне господарство не ведеться.

Довідкою про відсутність заборгованості зі сплати аліментів від 16.12.2024 № 42470 (а.с. 20) підтверджується, що зі ОСОБА_3 на підставі рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області стягуються аліменти на утримання дочок ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі по 1000 грн щомісячно на кожну житину до досягнення старшою повноліття на користь ОСОБА_4 , починаючи з дня вступу рішення в законну силу.

Рішенням п`ятого скликання Камінь-Каширської міської ради Волинської області від 05.08.2008 № 26/32 «Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність під будівництво житлового будинку, господарських будівель і споруд (літня кухня, хлів, колодязь, гараж, вбиральня) ОСОБА_4 » надано дозвіл ОСОБА_4 на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність під будівництво житлового будинку, господарських будівель і споруд (літня кухня, хлів, колодязь, гараж, вбиральня) в АДРЕСА_1 , площею 0,10 га (а.с. 14).

Відділом містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Камінь-Каширської районної державної адміністрації Волинської області виготовлено висновок від 16.01.2009 № 26/1-18 до проекту відводу зі складання державного акту на право приватної власності на землю для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15-17).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно з практикою застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, предметом доказування у справі про поділ майна подружжя є безпосередньо обсяг спільно нажитого подружжям майна та джерело і час його придбання.

Свідок ОСОБА_8 повідомив, що є батьком позивача ОСОБА_9 . Після одруження сина та народження внучок у 2006 та 2008 роках син вирішив побудувати хату. Орієнтовно у 2010 році вони з ОСОБА_9 працювали і з ними розрахувались цементом. Для того щоб цей цемент не затвердів і не пропав ОСОБА_10 переконав сина зробити фундамент до будинку, на земельній ділянці, яку той мав. У ОСОБА_9 вже були блоки для будівництва, згодом він їздив купити шифер у ОСОБА_11 . Десь у 2012 році зробили коробку і встановили вікна. В 2012 восени зробили дах, а в січні 2013 року будинок «накрили» - цей день ОСОБА_10 точно запам`ятав, оскільки наступного дня ІНФОРМАЦІЯ_5 померла його теща. Будівництво здійснювали сам ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , допомагали сусіди, родичі, знайомі, загалом більше двадцяти осіб комусь із них платили за роботу, хтось працював за взаємодопомогою, хтось просто допомагав. На будівництво кошти частково давав ОСОБА_10 , деякі будівельні матеріали купував ОСОБА_9 , а також 5000 грн на блоки дав дідусь ОСОБА_9 . Про грошові вкладення ОСОБА_12 не знає, але вона замовляла проєкт будівництва. У 2014 році ОСОБА_9 брав участь в АТО, у 2015 році був поранений. ОСОБА_13 у той час подала на розлучення і вони розлучились десь у квітні 2015 року. Щодо готовності будинку повідомив, що на час розлучення ОСОБА_9 і ОСОБА_12 були готові стіни й дах будинку, вставлені двері, внутрішніх робіт зроблено не було. Після розлучення ОСОБА_9 продовжив службу в зоні АТО, повернувся у 2015 році. Вже після розлучення, коли син перебував у новому шлюбі, то в будинку залили підлогу, зробили грубку, електрику та водовідведення, штукатурили стіни, підбили стелю. Крім того ОСОБА_10 розповів, що під час будівництва невістка ОСОБА_12 привозила їсти, давала дрібні вказівки, невістка з внуками проживали в них, а коли ОСОБА_9 перебував у зоні АТО, то в матері ОСОБА_12 . ОСОБА_10 не знав, що земельну ділянку, яку ОСОБА_9 «купив» в ОСОБА_14 за 5000 гривень, він «записав» на дружину. Про те, що земельна ділянка оформлювалась на ОСОБА_12 , він взнав, коли стіни були наполовину змуровані. Син пояснював, що між ним та колишньою дружиною існує домовленість щодо аліментів та майна, тому продовжував будівельні роботи.

Свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 підтвердили, що допомагали при будівництві житлового будинку Струналям ОСОБА_10 та ОСОБА_9 . ОСОБА_19 будівництва не зміг назвати жоден зі свідків, оскільки пройшов тривалий період часу. Тільки ОСОБА_16 назвав орієнтовний період «десь років 15 назад». Всі свідки зазначили, що їм не відомі обставини сімейного життя ОСОБА_9 та ОСОБА_12 та щодо належності земельної ділянки під час допомоги в при будівництві не цікавились

Свідок ОСОБА_20 дав показання, що будинок Струналі будували біля його городу. Від нього будівельники брали електрику, він сам був присутній на будівництві. ОСОБА_20 повідомив обставини набуття сторонами земельної ділянки. Він проживає у АДРЕСА_2 . Ще в 90-х роках в органах місцевого самоврядування «зарезервували для дітей» земельні ділянки, що виділили навпроти городів власників. Ділянка, на якій будувались ОСОБА_9 і ОСОБА_12 , спочатку планувалась для забудови сином ОСОБА_21 ОСОБА_22 , який є кумом ОСОБА_9 . Але ОСОБА_22 побудувався в іншому місці, тому ОСОБА_9 звернувся до ОСОБА_21 з проханням приватизувати ту ділянку. Сім`я ОСОБА_23 не заперечила проти виділення Струналям земельної ділянки, за що ОСОБА_21 отримав тисячу доларів. Згодом на ділянці залили фундамент. ОСОБА_21 бачив як на будівництві допомагали сусіди та знайомі, це відбувалось орієнтовно в 2010 році. Стіни почати викладати десь в 2012 році влітку ОСОБА_21 допомагав протягнути світло до будинку від себе. Привозили будматеріали крокви, балки, які лежали на городі ОСОБА_21 накритими. Хату накрили пізньої осені. Роботи виконували ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з допомогою знайомих. Відповідачку ОСОБА_12 свідок бачив всього тричі, востаннє, коли міняли замка в хаті. Після повернення із зони АТО ОСОБА_9 робив внутрішні роботи в будинку, а також доглядав за ділянкою, косив траву, свідок спілкувався з ОСОБА_9 , який приїздив до будинку з дітьми. Батьки ОСОБА_9 садили город на ділянці. З 2020 року почали приїжджати покупці та оглядати будинок, але ніхто не купував. ОСОБА_21 чув зі слів ОСОБА_9 про довіреність від ОСОБА_12 , але сем не бачив. Щодо неприязного відношення до відповідачки свідок зауважив, що не мав безпосередньо з ОСОБА_12 жодних відносин.

Також судом встановлено, що рішенням сьомого скликання Камінь-Каширської міської ради Волинської області від 14.11.2018 № 32/24 «Про надання дозволу Камінь-Каширській міській раді на виготовлення детального плану території земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 » надано дозвіл Камінь-Каширській міській раді на виготовлення детального плану території земельної ділянки для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 (а.с. 81 зворот).

Рішенням сьомого скликання Камінь-Каширської міської ради Волинської області від 27.05.2020 № 50/31 «Про розгляд заяви ОСОБА_4 , жительки с. Гута-Боровенська, про внесення змін в рішення міської ради № 26/23 від 05.08.2008 року» (а.с. 82) надано дозвіл ОСОБА_4 на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею до 0,1000 га за адресою АДРЕСА_1 . У пункті 2 цього рішення зазначено, що рішення № 26/32 від 05.08.2008 року вважати таким, що втратило чинність.

Як вбачається з витягу з рішення № 51/19 від 22.07.2020 51 сесії міської ради, сьомого скликання «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у приватну власність для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд громадянам на території Камінь-Каширської міської ради», ОСОБА_4 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд загальною площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:003:2255 (а.с. 82 зворот).

Згідно з інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 405654314 від 27.11.2024 (а.с. 18), № 407051109 від 06.12.2024 (а.с. 19), витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 246273041 від 01.03.2021 (а.с. 77), № 235780625 від 07.12.2021 (а.с. 78), за ОСОБА_4 23.02.2021 року зареєстроване право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці з кадастровим номером :01:003:2255, та 03.12.2020 року зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер :01:003:2255.

Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, доведено та встановлено судом, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2005 року до 2015 року, а фактично припинили шлюбні відносини у 2013 році. За час перебування у шлюбних відносинах почали будівництво житлового будинку на земельній ділянці, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площе. 0,10 га. При цьому у 2008 році ОСОБА_4 було почато процес приватизації земельної ділянки, виготовлення дозвільних документів на будівництво, але за час перебування у шлюбі ці процеси не були доведені до завершення, тобто не отримані відповідні документи про право власності на земельну ділянку, будівельні документи.

Судом також встановлено, що до фактичного припинення шлюбних відносин у 2013 році на земельній ділянці у АДРЕСА_1 , подружжям було побудовано основу житлового будинку, а саме залито фундамент, зведено стіни, накрито дах. Таким чином встановлено та не спростовано стороною відповідача, що ОСОБА_24 та ОСОБА_12 набули у спільну сумісну власність подружжя за час перебування у шлюбі будівельні матеріали, які на момент припинення шлюбних відносин перебували на земельній ділянці у АДРЕСА_1 , у виді залитого фундаменту, зведених стін та зробленого даху тобто «коробки» житлового будинку.

Обставини будівництва підтверджені показаннями свідків, зокрема у суду не виникає сумнівів щодо достовірності таких показань. Спосіб будівництва із залученням близьких і знайомих відповідає загальноприйнятому способу будівництва у цьому регіоні у той час. Дійсно в межах невеликих населених пунктів Волинської області будівництво житлових будинків, зокрема для молодого подружжя, здійснювалось із залученням не спеціалістів, а переважно родичів та друзів, оплата за роботу могла здійснюватись, а могли працювати на основі взаємодопомоги, а також допомагати родині. При цьому працівники на такому будівництву могли й не знати юридичних складових щодо власності на земельну ділянку та наявності дозволів на будівництво. До впорядкування процесів будівництва в середині 2010-х років, будівництво переважно здійснювалось без належно оформлених документів на будівництво.

Судом встановлено, що в період з 2013 до 2016 відбулись події подружжя фактично припинило шлюбні відносини, ОСОБА_9 проходив військову службу, зокрема в зоні АТО, де був поранений, весною 2015 року сторони офіційно розлучились, після чого ОСОБА_9 завершив військову службу.

З показань свідків встановлено, що вже після розлучення було здійснено внутрішні роботи в будинку встановлені вікна та двері, залита підлога, поштукатурені стіни, зроблена стеля. Згідно з довіреністю (а.с. 99), посвідченою 18.04.2016 року приватним нотаріусом Горбачуком І.М. за реєстровим № 281, ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_3 оформити усі необхідні документи для реєстрації права власності на належну їй земельну ділянку. Суд констатує факт, що між колишнім подружжям не було спору щодо нерухомого майна станом на дату видачі довіреності 18.04.2016. Тому суд вважає підтвердженими показання свідків у частині здійснення саме ОСОБА_9 користуванням земельною ділянкою та незавершеним будівництвом будинком після розлучення. При цьому достовірними і доведеними є твердження, що саме ОСОБА_9 здійснювались внутрішні роботи у житловому будинку, який діяв зі згоди колишньої дружини, що підтверджується фактом добровільної видачі довіреності.

У постанові Верховного Суду від 28.10.2019 року у справі № 308/2695/16-ц сформульовано висновки щодо правовідносин при поділі майна подружжя.

За змістом частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), прийняття його до експлуатації та державної реєстрації права власності на нього. Системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України ) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення щодо неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та порядку, визначених цивільним законодавством. Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком за своїм юридичним статусом, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Наведене дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, за визначених законом умов може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Аналогічна позиція сформульована у постановах Верховного Суду від 03 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц та від 20 лютого 2020 року у справі № 496/6067/15-ц.

Суд зауважує, що реєстрація права власності за відповідачкою на житловий будинок відбулась на підставі її заяви та поданих документів, де титульним власником була зазначена тільки вона. Тому реєстрація такого права власності здійснювалась без згоди позивача, оскільки надання такої згоди та детальне дослідження правового статусу майна законодавством не вимагається. Тому перетворення об`єкта незавершеного будівництвом житлового будинку, який є об`єктом спільної сумісної власності, на зареєстрований за ОСОБА_4 житловий будинок відбулось саме за її ініціативою, яка таким чином змінила статус майна зі спірного об`єкта спільної сумісної власності подружжя на об`єкт набутий після шлюбу. При цьому інформація про початок будівництва і його завершення у 2014 році, зазначена в декларації про готовність об`єкта до експлуатації, не відповідає встановленим обставинам у справі. Ця інформація вносилась зі слів власниці, тому не може бути доказом об`єктивних подій.

Суд також дослідив поведінку сторін у цій справі щодо врегулювання спору. Саме дії відповідачки у виді відсутності реагування на пропозицією про добровільне врегулювання питання поділу спільного майна подружжя суд вважає основою спору та недобросовісною позицією відповідача. Зокрема встановлено, що реєстрація права власності на земельну ділянку була здійснена на підставі заяви від 03.12.2020, перша пропозиція позивача на врегулювання пору була надіслана 21.12.2020 (а.с. 21,22). Вже після цього було зареєстроване право власності на житловий будинок, а саме 23.02.2021. Позивачем здійснена повторна пропозиція від 30.04.2021. Хоч матеріали справи й не містять інформації про ознайомлення відповідачки з цими пропозиціями, суд вважає такі дії беззаперечним фактом намагання позивача врегулювати спірні відносини.

Позиція сторони відповідача у цій справі не заперечення об`єктивних обставин, які підтверджуються відповідними доказами, а виключно формальне юридичне заперечення перебування майна у спільній сумісні власності подружжя, оскільки реєстрація прав власності відбулась після розірвання шлюбу. Тому суд вважає істотним той факт, що позивач здійснив першу пропозицію про врегулювання ще до реєстрації права власності на будинок таким чином формальна юридична позиція відповідача про особисту власність на майно, що набуте після шлюбу, спростовується тим фактом, що спір про майно виник ще до державної реєстрації права власності.

Проаналізувавши хронологію подій, дослідивши підстави та основу цього спору, суд вважає, що режим спільної сумісної власності подружжя на майно перейшов з об`єкта незавершеного будівництва, на зареєстрований за позивачкою житловий будинок, що розташований у АДРЕСА_1 . Таким чином підтвердженим є факт належності колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності житлового будинку, титульним власником якого є відповідачка ОСОБА_4 .

Згідно зі статтями 70, 71 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Зі змісту заяв по суті справи та наданих у судовому засіданні пояснень встановлено, що позивач бажає визнати за ним право власності на 2/3 частки нерухомого майна, яке відповідачка вважає своєю особистою власністю, у зв`язку з чим виник цей спір.

Згідно зі ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

В судовому засіданні не встановлено підстав для відступу від принципу рівності часток подружжя у спільному сумісному майні, зокрема і враховуючи позицію самого позивача, який пропонував відповідачці укласти нотаріальний договір про поділ на дві рівні частини по 1/2 частині кожному. Тому суд вважає, що частки у праві власності на житловий будинок є рівними та становлять по 1/2 частці у кожного з колишнього подружжя.

Щодо позовних вимог про визнання права власності на частку земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, то суд зауважує, що згідно з п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Статтею 89 ЗК України встановлено, що в осіб співвласників жилого будинку виникає спільна сумісна власність на земельну ділянку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом.

Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Згідно з ч. 1 ст. 81, ч. 3 ст. 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно з ч. 4 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то в разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року №6-814цс15, постановах Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 25 лютого 2019 року №199/2099/17, від 16 жовтня 2023 року №317/3170/22.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що в кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, що спростовує твердження відповідачки, зазначені у відзиві про безпідставність позову з огляду на неможливість поділу між сторонами житлового будинку та земельної ділянки, на якій знаходиться це нерухоме майно.

Суд вважає аргументи представників позивача та відповідача щодо рішень органів місцевого самоврядування про виділенні у власність земельної ділянки неістотними у цій справі. Рішення органу місцевого самоврядування про скасування своїх же попередніх рішень та визнання нереалізованими прав не вплинули на правовий режим самої земельної ділянки, що була виділена в межах норм безоплатної приватизації та за загальним правилом є об`єктом особистої приватної власності особи. З тих же підстав і домовленості сім`ї Струналів зі свідком ОСОБА_20 щодо «купівлі» земельної ділянки не впливають на той факт, що земельна ділянка в кінцевому результаті набута ОСОБА_4 в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кождексом України.

Але право власності на земельну ділянку є похідним від права власності на об`єкти нерухомого майна, які на ній розташовані. Тому законодавцем встановлений та законодавчо визначений принцип режим спільної власності на житловий будинок поширюється і на земельну ділянку, яка виділена для будівництва і обслуговування цього будинку, тому її режим власності є похідним. Оскільки в судовому засіданні не встановлено підстав для відступу від принципу рівності часток подружжя у спільному сумісному майні, тому суд вважає частки у праві власності на земельну ділянку також рівними на дві рівні частини по 1/2 частині кожному зазначеного вище житлового будинку.

Представник відповідача звертала увагу суду на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту прав та інтересів.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Тому аргументи сторони відповідача щодо обрання неефективного способу захисту спростовуються чинним законодавством та практикою Верховного Суду (п. 68 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 року у справі № 523/14489/15-ц).

Суд зауважує, що підставою для звернення до суду в цій справі стало невизнання відповідачкою правового режиму майна, який позивач вважає спільною сумісною власністю подружжя. Позивач звернувся до суду саме з вимогою про поділ спільного майна подружжя шляхом визначення за ним права на частку у спільному майні. Таким чином поділ майна подружжя відбувся - майно зі спільної сумісної власності подружжя перейшло в режим спільної часткової власності осіб. Тому такий спосіб захисту майнового права позивача суд вважає ефективним і належним. В подальшому учасники спільної часткової власності на нерухоме майно можуть користуватись і розпоряджатись цим майном за спільною згодою, або ж, у разі наявності спору, в судовому порядку визначити долю цього майна. У цій справі спір полягає у визнанні та поділі виключно спільного сумісного майна подружжя.

Судом досліджено надані сторонами докази, які в сукупності повністю підтверджують об`єктивні обставини подій, зазначені позивачем. Ці події не спростовані відповідачем, тому вважаються доведеними. Суд вважає неістотним зауваження представника відповідача щодо недостовірності певних доказів, зокрема долучених фототаблиць, з яких неможливо встановити чи зроблені вони в спірному будинку. Долучені позивачем докази на підтвердження обставин подій та показання свідків суд вважає достовірними, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Такі докази також є достатніми та у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність обставин, які входять до предмета доказування. Проте позивачем не доведено обставин, що мають істотне значення, для відступлення від принципу рівності часток подружжя та збільшення частки ОСОБА_3 у спільному майні, тому позовні вимоги задовольняються судом частково.

Під час судового провадження сторонами заявлялись інші клопотання, які вцілому не вплинули на об`єктивність розгляду справи, встановлення всіх необхідних обставин та процесуальну визначеність. Зокрема представником позивача після з`ясування обставин справи та дослідження в судовому засіданні подано клопотання про зменшення позовних вимог і визнання права власності на спірне майно у розмірі 1/2 частки. Оскільки таке клопотання заявлене на стадії, що не передбачена процесуальними нормами, то судом відмовлено у його задоволенні.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлено в 2025 році прожитковий мінімум на одну особу для основних соціальних і демографічних груп населення: працездатних осіб - 3028 грн, що 0,4 його розміру буде становити 1211 гривень 20 копійок.

Враховуючи заявлені позовні вимоги, а саме визнання права власності на 2/3 частки спільного майна колишнього подружжя, розмір задоволених позовних вимог визнання за позивачем права власності на 1/2 частку майна, тому позов задоволений на 75%.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», виходячи з мінімального розміру судового збору, який справляється за подання позовної заяви майнового характеру, з відповідачки в користь держави підлягає стягненню 908,40 грн судового збору (1211,20 грн х 75%).

Суд, відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України, задовольняючи позов частково, з власної ініціативи скасовує заходи забезпечення позову у виді накладення арешту на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер :01:003:2255, які були вжиті згідно з ухвалою Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 18.12.2024, оскільки знаходження цього нерухомого майна під арештом унеможливлює здійснення сторонами своїх прав, як власників цього майна.

Під час судового засідання представники сторін зробили заяву про надання строку для подання доказів щодо понесених сторонами витрат на професійну правничу допомогу. З метою надання можливості подати докази на підтвердження таких витрат та заперечення на такі докази, суд вважає за необхідне питання розподілу понесених сторонами судових витрат на професійну правничу допомогу вирішити після надходження відповідних доказів у строк, встановлений ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 12, 81, 89, 141, 158, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 16, 372, 377 Цивільного кодексу України, ст. 60, 61, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст. 89, 120 Земельного кодексу України, суд

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Поділити спільне майно колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що є об`єктом спільної сумісної власності.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку у житловому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Залишити у власності ОСОБА_4 1/2 частку житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер :01:003:2255. Залишити у власності ОСОБА_4 1/2 частку земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер :01:003:2255.

Відмовити у задоволенні іншої частини позовних вимог.

Стягнути зі ОСОБА_4 на користь держави 908 (дев`ятсот вісім) гривень 40 копійок судового збору.

Скасувати арешт майна накладений ухвалою Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 18.12.2024 року на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214, та на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер :01:003:2255, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Надати сторонам строк для подання суду та одна одній доказів щодо розміру понесених ними судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, протягом п`яти днів після ухвалення цього рішення.

Надати сторонам строк для подання заперечень щодо розміру понесених іншою стороною судових витрат протягом трьох днів з дня отримання доказів про розмір таких витрат.

Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 21 травня 2025 року на 17:30 год.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачка: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повний текст рішення суду складений 22.05.2025 року.

Головуючий Роман ХОДАЧИНСЬКИЙ