Дата документу 21.05.2025
Справа № 334/1253/25
Провадження № 2/334/1389/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року Дніпровський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Турбіної Т.Ф., при секретарі Шерештан О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , поданого в особі представника адвоката Писаренка Сергія Юрійовича, до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Писаренко С.Ю., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Позов обґрунтований тим що 15.12.2024 ОСОБА_1 зі свого банківського рахунку в АТ «ПУМБ» здійснила переказ грошових коштів у сумі 20000,00грн. ОСОБА_2 на його банківський рахунок в АТ «ПУМБ». Перерахування здійснено за номером його банківської картки НОМЕР_1 , що підтверджується квитанцією № 68 від 15.12.2024.

Правових підстав для набуття та користування такими коштами у відповідача не було.

22.12.2024 відповідачу була направлена письмова вимога про повернення коштів, в якій повідомлялось про необхідність повернути безпідставно набуті кошти в сумі 20000,00 грн. та зазначено банківські реквізити позивача для здійснення повернення цих коштів, однак відповідач на вказану вимогу не відреагував та гроші позивачу не повернув.

Просить стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 20000,00 грн., судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1211,20 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 8000,00 грн.

В судове засідання позивачка, представник позивачки не з`явилися. В позовній заяві просили справу розглядати без їх участі.

Відповідач в судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Заяву про розгляд справи без його участі не подавав.

Враховуючи те, що відповідач був належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з`явився без повідомлення причин, відзив не подав, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до квитанціі № 68 від 15.12.2024, позивачкою ОСОБА_1 15.12.2024 з банківського рахунку в АТ «ПУМБ» перераховано на картку № НОМЕР_1 кошти в сумі 20000,00 грн. У графі «Отримувач» зазначено: « ОСОБА_2 ».

Таким чином судом встановлено, що позивачкою здійснено грошовий переказ власних коштів на суму 20000,00грн. на картку відповідача.

Разом з цим, судом не встановлена наявність між сторонами договірних зобов`язань, які б могли слугувати правовою підставою для набуття відповідачем грошових коштів в сумі 20000,00 грн, які позивачка просить з нього стягнути.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 зроблено висновок про те, що «Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України».

Отже, зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків.

Положення статті 1212 ЦК України застосовуються, зокрема у випадку якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Норми ст. ст. 1212, 1213 ЦК України, застосовуються у таких випадках: зобов`язання між сторонами виникло не на підставі договору; набуття або збереження майна є абсолютною безпідставним; безпідставне збагачення однієї особи через іншу не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

Для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Відповідно до пункту 2.2. розділу 2 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою правління Національного Банку України від 01 червня 2011 року №174, банк (філія, відділення) здійснює приймання від клієнта готівки національної валюти через операційну касу за заявою на переказ готівки - від юридичних осіб для зарахування на власні поточні рахунки, від фізичних осіб - на поточні, вкладні (депозитні) рахунки, а також від юридичних та фізичних осіб - на рахунки банку (філії, відділення), у тому числі на погашення кредиту, інших юридичних або фізичних осіб, які відкриті в цьому самому банку або в іншому банку, та переказ без відкриття рахунку.

Пунктом 1.24 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку належного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Пунктом 1.23 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено, що неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Дослідженими у справі доказами встановлено, що позивачка 15.12.2024 зі свого рахунку, відкритого в АТ «ПУМБ», здійснила переказ грошових коштів на банківську картку відповідача на суму 20000,00грн.

22.12.2024 на адресу відповідача ОСОБА_2 , представником позивачки адвокатом Писаренко С.Ю., направлена вимога про повернення коштів в сумі 20000,00 грн.

Як на підставу заявлених позовних вимог про зобов`язання відповідача повернути зазначені грошові кошти представник позивачки посилається на те, що правових підстав для набуття та користування перерахованими позивачкою коштів, у відповідача не було, однак повертати грошові кошти відповідач відмовляється.

Згідно зі ст.12 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідач будучи належним чином повідомлений про розгляд справи, у судове засідання не з`явився, відзиву на позов не подав, тим самим не заперечив викладених у позові доводів позивача і в той же час не довів наявності із ним певних договірних правовідносин, які б слугували підставою для здійснення перерахунку на його користь спірних грошових коштів.

Відтак, існування між сторонами будь-яких договірних правовідносини по справі не доведено і судом не встановлено.

У зв`язку із цим наявні підстави вважати, що відповідачем безпідставно набуті грошові кошти в сумі 20000,00 грн. які перераховані позивачкою на рахунок відповідача.

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Таким чином, враховуючи відсутність між сторонами будь-яких договірних правовідносини та неспростовність відповідачем належними, допустимими і достатніми доказами доводів позивачки, суд дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність позовних вимог та наявність підстав для застосування у спірних правовідносинах положень ст.1212 ЦК України.

У зв`язку з наведеним позов підлягає задоволенню, а отримані відповідачем грошові кошти в сумі 20000,00грн. підлягають стягненню з нього на користь позивачки.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

У позові представник позивачки просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 8000,00 гривень.

Згідно з положеннями ч. 1, п. 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Відповідно до ч.ч. 1-4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За правилами п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Так, судом встановлено, що позивачкою 20.12.2024 укладено договір про надання правничої допомоги з адвокатським бюро «Сергія Писаренка», згідно якого представництво інтересів позивачки ОСОБА_1 представляє адвокат Писаренко С.Ю.

Відповідно до акту здачі-прийняття наданих послуг №1 від 13.02.2025 до договору про надання правничої допомоги від 20.12.2024 та детального опису робіт (наданих послуг) наданих адвокатом АБ «Сергія Писаренка» Писаренком С.Ю., вартість наданої правничої допомоги складає 8000,00 грн.

Частинами 5-6 статті 137 ЦПК України визначено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України відповідач не заявляв клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, з підстав неспівмірності витрат та не виконав обов`язку доведення неспівмірності витрат.

Відсутність клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, від іншої сторони виключає можливість суду самостійно (без указаного клопотання) зменшувати розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Таку позицію викладено в постановах Верховного Суду від 29.03.2018 у справі № 907/357/16, від 18.12.2018 у справі №910/4881/18, від 08.04.2019 у справі № 922/619/18.

Клопотання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу від відповідача до суду не надходило.

Таким чином, судом встановлено, що позивачкою надано до суду належні докази на підтвердження понесених нею витрат на професійну правову допомогу, у зв`язку із чим, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність витрат на правничу допомогу по даній справі в розмірі 8000,00 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати у виді судового збору в сумі 1211,20 гривень.

Керуючись ст. ст. 12, 76-83, 89, 141, 158, 247, 263-265, 280 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , поданий в особі представника адвоката Писаренка Сергія Юрійовича, до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 , грошові кошти в сумі 20000,00грн. (двадцять тисяч гривень 00коп.)

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 судовий збір у розмірі 1211,20 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн., а всього 9211,20 грн. (дев`ять тисяч двісті одинадцять гривень 20 коп.).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач та треті особи мають право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом, до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя: Турбіна Т. Ф.