ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 травня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/10389/24

Головуючий у першій інстанції Супрун О. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/634/25

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

позивач: заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави,

відповідачі: Чернігівська міська рада, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 січня 2025 року (ухвалене у м. Чернігові, скорочене рішення проголошене о 13 год. 34 хв, повне рішення складено 13 січня 2025 року) у справі за позовом заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави до Чернігівської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним договору та скасування державних реєстрацій.

У С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури звернувся з позовом в інтересах держави до Чернігівської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просив:

- визнати незаконним та скасувати пункт 2.24 рішення Чернігівської міської ради 49 сесії 6 скликання від 12 березня 2015 року «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою про передачу земельних ділянок у власність та оренду громадянам для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), будівництва індивідуальних гаражів та надання згоди на отримання права власності на земельну ділянку на користь територіальної громади міста Чернігова», яким затверджено проект відведення та передано у власність безоплатно ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером :02:026:0228, площею 0,0937 га по АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 25 серпня 2023 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Ковтун К.В., на підставі якого ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:026:0228, площею 0,0937 га по АДРЕСА_1 ;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:026:0228, площею 0,0937 га;

- скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :02:026:0228, площею 0,0937 га по АДРЕСА_1 .

Мотивуючи заявлені вимоги, прокурор зазначив, що рішенням 49 сесії 6 скликання Чернігівської міської ради від 12 березня 2015 року затверджено проект відведення та передано у власність безоплатно ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0937 га по АДРЕСА_1 . На підставі цього рішення 24 березня 2015 року відповідачу видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку. 25 серпня 2023 року ОСОБА_2 продав спірну земельну ділянку ОСОБА_1 , який наразі є власником землі.

Указував, що спірна земельна ділянка відведена у власність ОСОБА_2 з порушенням вимог ст. 20, 51, 52, 83, 118, 121 ЗК України, Законів України «Про основи містобудування» та «Про регулювання містобудівної діяльності», оскільки як на момент видачі Чернігівською міською радою розпорядження, так і на час звернення до суду вона відноситься до земель рекреаційного та історико-культурного призначення, зелених насаджень загального користування, що підтверджується генеральним планом м. Чернігова, затвердженим рішенням Чернігівської міської ради від 25 грудня 2003 року. Статтею 20 ЗК України визначено порядок встановлення та зміни цільового призначення земельних ділянок, проте ні проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 , ні рішення Чернігівської міської ради від 12 березня 2015 року, яким затверджено цей проект землеустрою, не містять інформації щодо зміни цільового призначення спірної земельної ділянки із «земель рекреаційного призначення» на «землі житлової та громадської забудови». Щодо земель рекреаційного призначення існує заборона на передачу у приватну власність фізичних осіб в порядку безоплатної приватизації, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду.

Наголошував на правильності обраного позивачем способу захисту, оскільки, зважаючи на приписи ч. 2 ст. 16 ЦК України та висловлену Верховним Судом позицію у постановах від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14 та від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, порушені права та законні інтереси територіальної громади м. Чернігова у цих правовідносинах підлягають захисту, в першу чергу, шляхом визнання недійсним п. 2.24 рішення Чернігівської міської ради від 12 березня 2015 року, оскільки саме оспорюване рішення органу місцевого самоврядування стало підставою вибуття спірної землі з комунальної власності попри законодавчу заборону. Для скасування свідоцтва про право власності має бути визнано недійсним та скасовано рішення органу, на підставі якого видавався відповідний правовстановлюючий документ.

Ураховуючи наявність порушення інтересів держави та відсутність органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції та представницькі повноваження у даній сфері, наявні правові підстави для пред`явлення цього позову прокуратурою, яка набула статус позивача, в межах повноважень, визначених ЗУ «Про прокуратуру» та ЦПК України.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 липня 2024 року задоволено заяву заступниці керівника Чернігівської окружної прокуратури про вжиття заходів забезпечення позову та накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :02:026:0228, площею 0,0937 га, розташовану по АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25 серпня 2023 року (номер запису про право власності 51498883) за ОСОБА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 січня 2025 року у задоволенні позову заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави до Чернігівської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним договору та скасування державних реєстрацій відмовлено. Скасовано заходи забезпечення, встановлені ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 липня 2024 року, у вигляді арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :02:026:0228, площею 0,0937 га, розташовану по АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25 серпня 2023 року за ОСОБА_1 . Стягнуто з Чернігівської окружної прокуратури у відшкодування витрат на оплату професійної правничої допомоги на користь ОСОБА_1 13 000 грн та на користь ОСОБА_2 15 000 грн.

В апеляційній скарзі заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов повністю.

Прокурор вважає помилковим висновок суду першої інстанції про недоведеність факту належності спірної земельної ділянки до земель рекреаційного призначення та обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права з посиланням на те, що належним способом захисту є звернення з віндикаційним позовом.

Скаржник зазначає, що до земель рекреаційного призначення належать, зокрема, земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст (ст. 51 ЗК України в чинній редакції), а надання у приватну власність земель загального користування населених пунктів прямо суперечить вимогам ст. 83 цього кодексу, тобто, Чернігівська міська рада в порушення вимог чинного законодавства передала у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку рекреаційного призначення загального користування зелених насаджень м. Чернігова.

Указує, що види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом, встановлюються законом. Визнання об`єктів, що не підлягають приватизації (не можуть перебувати у приватній власності, вилучені з цивільного обороту, обмежені в обороті), є умовою дотримання конституційного режиму права власності на зазначені об`єкти.

Звертає увагу суду на те, що питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів неодноразово висвітлювалося Великою Палатою Верховного Суду, за висновками якої у тих випадках, коли в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих ознак земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ці земельні ділянки належать до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, заволодіння такими земельними ділянками іншими суб`єктами, окрім територіальних громад, є неможливим. Навіть у разі, якщо право власності на такі земельні ділянки зареєстровано за приватною особою, або якщо така особа фізично зайняла такі ділянки, ця особа не є їх володільцем. Отже позовна вимога про витребування таких земельних ділянок опосередковує не віндикаційний, а негаторний позов. Позивач зазначає, що негаторний позов це вимога власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Цей спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його права володіння майном. Наведене свідчить про неможливість виникнення нового володільця у таких земель та, як наслідок, норми ст. 387, 388 ЦК України не підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, а отже і висновок суду про обрання прокурором неналежного способу захисту є безпідставним і необґрунтованим.

Наголошує на тому, що на підтвердження факту належності наданої ОСОБА_2 у приватну власність землі до земель зелених насаджень загального користування (рекреаційного призначення) прокуратурою надано достатньо письмових доказів, зокрема, довідку управління Держземагенства у Чернігівській області від 24 вересня 2014 року, яка зберігається у проекті землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки у власність; графічну схему, складену інженером-землевпорядником ПП «Елітзем»; лист ДП «Діпромісто» від 11 вересня 2024 року. Проте, суд першої інстанції всупереч вимог ст. 77, 89 ЦПК України безпідставно відхилив надані документи, визнавши їх неналежними доказами. Вважає, що районний суд необґрунтовано послався у рішенні на висновок управління архітектури і містобудування від 26 вересня 2014 року та інформацію управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради від 13 травня 2024 року. Наведене беззаперечно свідчить про вибіркове та поверхневе дослідження наявних у справі доказів.

Позивач указує, що для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства. На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16 та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18. Водночас не вбачається порушення справедливого балансу в разі витребування (повернення) майна від недобросовісного набувача без будь-якої компенсації. Недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном (постанови Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 490/6324/19 та від 19 грудня 2023 року у справі № 916/731/21).

У наданому відзиві ОСОБА_2 , не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, просить відмовити у її задоволенні, а законне рішення суду залишити без змін. В обґрунтування відзиву відповідач зазначає, що прокуратурою не надано належних доказів на підтвердження заявлених вимог, зокрема, щодо зміни цільового призначення спірної землі. Надана йому земельна ділянка 30 грудня 2014 року зареєстрована в Державному земельному кадастрі з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, а категорія земель землі житлової та громадської забудови. Проект землеустрою погоджено з управлінням Держземагенства у Чернігівському районі, департаментом культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської ОДА, управлінням архітектури та містобудування Чернігівської міської ради. Погодження проекту землеустрою мало місце і з управлінням земельних ресурсів Чернігівської міської ради.

Вважає хибним посилання позивача на довідку форми 6-зем від 24 вересня 2014 року, як на належний доказ у справі, зважаючи на правову позицію ВСУ у постанові від 30 листопада 2016 року, за якою така довідка не являється доказом підтвердження цільового призначення земельної ділянки. Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 920/691/18.

Посилається на те, що за його заявою органом місцевого самоврядування спірній земельній ділянці присвоєно поштову адресу, що свідчить про вже існуючу вздовж АДРЕСА_2 забудову та виділення йому ділянки через дорогу навпроти будинків. Указує, що будь-які зелені насадження, крім чагарників та бур`янів, на ділянці були відсутні. Наразі територію земельної ділянки прибрано, зроблено насип будівельного сміття і ґрунту, підготовлено фундамент під будівництво. Довідка інженера-землевпорядника ПП «Елітзем», якою підтверджено, що спірна ділянка входить до зони зелених насаджень, спростовується інформацією інженера-землевпорядника ФОП ОСОБА_3 від 03 жовтня 2024 року.

Посилається на усталену практику Верховного Суду щодо застосування у спірних правовідносинах саме віндикаційного способу захисту у разі підтвердження порушення прав позивача, викладену зокрема, у постановах від 19 лютого 2025 року у справі № 495/1259/21, від 17 грудня 2024 року у справі № 495/1240/21 та від 22 січня 2025 року у справі № 369/11387/22.

Вважає безпідставними твердження прокурора про обізнаність ОСОБА_2 щодо віднесення ділянки до земель рекреаційного призначення. Стверджує, що відповідач є законослухняним громадянином без відповідної освіти, який за відсутності відповідної документації не міг дізнатися про її рекреаційне призначення. Протягом багатьох років він спостерігав, що земля захаращена, парки або сквери були відсутні, років 20 землю використовував сусід, вирощуючи на ній картоплю. Долучені до матеріалів справи скрінкопії з Google карти свідчать про те, що станом на червень 2015 року ніякої рекреаційної зони та зелених насаджень на земельній ділянці не було. Спірні правовідносини виникли у 2014-2015 роках, цей позов заявлено прокурором у 2024 році, отже, зважаючи на ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, потреба виправити минулу «помилку» державного органу не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.

Сторона відповідача просить стягнути з позивача понесені ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції.

У наданому відзиві ОСОБА_1 , вважаючи доводи апеляційної скарги необґрунтованими, просить відмовити у її задоволенні. Доводи відзиву є майже аналогічними з доводами відзиву відповідача ОСОБА_2 .

Відповідач наголошує на відсутності у матеріалах справи звіту про наявність земель та розподіл їх за власниками землі, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності (форми державної статистичної звітності № 6-зем, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 05 листопада 1998 року).

Не погоджується з доводами позивача щодо правильно обраного способу захисту, оскільки те, що за екологічними умовами спірна земельна ділянка входить до зони затоплення паводковими водами, автоматично не відносить її до земель водного фонду, і не свідчить про те, що вона не належала до земель комунальної власності. Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що набуття особою права володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна (постанова від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц). Отже вимоги про скасування рішення ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування державних реєстрацій про право власності на спірну земельну ділянку не відповідають належному способу захисту, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Зауважує на тому, що позивач, наголошуючи на бажанні територіальної громади використовувати спірну земельну ділянку виключно для відпочинку населення, не надав підтверджень того, чи може земельна ділянка, зважаючи на її теперішній стан (завезення нового ґрунту та облаштування фундаменту для майбутнього будівництва), використовуватися за іншим призначенням ніж те, для якого виділялась. Указує, що на облаштування земельної ділянки під будівництво ним витрачено 825 000 грн.

Зазначає, що орієнтована сума витрат на професійну правову допомогу, яку очікує понести у зв`язку з розглядом справи апеляційним судом, становить 12 000 грн.

Чернігівською міською радою відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.

Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення прокурора, представників відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , представника Чернігівської міської ради, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції в повній мірі таким вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави, суд першої інстанції виходив з того, що за матеріалами проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим номером 741010000:02:026:0228 для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 питання виділення ділянки відповідачу погоджувалось з управлінням Держземагенства у Чернігівському районі, департаментом культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської ОДА та управлінням архітектури та містобудування Чернігівської міської ради. Указані державні органи, уповноважені на вчинення погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не виснували про те, що спірна земельна ділянка має рекреаційне призначення. За висновками цих органів земельна ділянка, що передавалася у власність ОСОБА_2 , за її функціональним призначенням належала до садибної житлової забудови та не входила до переліку зелених зон міста.

Районний суд указав, що інші надані прокурором докази графічна схема, згідно з якою земельна ділянка з кадастровим номером 741010000:02:026:0228 потрапляє в зону озеленення загального користування, та лист за підписом в.о. директора ДП «Діпромісто» від 11 вересня 2024 року про орієнтовне розташування цієї ділянки в зоні озеленення, не є належними доказами того, що земля на час її виділення у приватну власність відносилась до земель рекреаційного призначення. Виснував, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження того, що спірна земельна ділянка на час її передачі у власність відповідачу ОСОБА_2 належала саме до земель рекреаційного призначення, а також того, що при передачі землі у власність органом місцевого самоврядування порушено норми законодавства.

Суд констатував, що, зважаючи на практику Європейського суду, критерієм виправданості втручання держави у права людини є переслідування легітимної мети. У цій справі встановлено, що спірна земельна ділянка ніколи не використовувалася територіальною громадою в рекреаційних цілях та не мала зелених насаджень загального користування. Станом на 2015 рік земельна ділянка була огороджена парканом та використовувалася невстановленими особами у господарських цілях, що не заперечувалося позивачем під час судового розгляду. Суд зазначив, що відсутня конкретна інформація щодо дійсного використання спірної землі в рекреаційних цілях з огляду на те, що представник Чернігівської міської ради стверджувала, що у разі повернення ділянки у власність територіальної громади у плани органу місцевого самоврядування не входить організація на ній рекреаційної зони чи зони відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів. Отже, на думку суду першої інстанції, повернення спірної земельної ділянки за наведених обставин у комунальну власність через 10 років після набуття ОСОБА_2 права власності на неї, ставить під сумнів легітимність мети втручання держави у право відповідача на мирне володіння майном та пропорційність по відношенню до переслідуваної мети, а відтак і справедливий баланс між вимогами загальних інтересів суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Суд першої інстанції, здійснивши аналіз практики Верховного Суду, зазначив, що у разі, коли публічний власник втратив як фізичне, так і юридичне володіння (інша особа зареєструвала на своє ім`я право в державному реєстрі прав на нерухомість та користується нерухомим майном, що відповідає фактичним обставинам цієї справи), для захисту права власності має застосовуватися віндикаційний позов, тому дійшов висновку про неправильно обраний позивачем спосіб захисту.

Апеляційний суд погоджується з наведеними у судовому рішенні висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У справі встановлено, що 23 грудня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до міського голови м. Чернігова Соколова О.В. з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,096 га, що розташована навпроти буд. АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами (т. 1 а.с. 43).

16 вересня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до директора ПП «АГРОГЕОПРОЕКТ» з проханням підготувати проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0937 га у власність навпроти буд. АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку (присадибна ділянка) (т. 1 а.с. 48).

Цього ж дня між ПП «АГРОГЕОПРОЕКТ» та ОСОБА_2 укладено договір № 51 на створення (передачу) науково-технічної продукції, за умовами якого виконавець прийняв на зобов`язання по виготовленню проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) навпроти буд. АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 46).

Згідно з витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 24 вересня 2014 року, сформованим заступником начальника управління Держземагенства у Чернігівському районі, станом на 01 січня 2014 року нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 937 кв м, розташованої навпроти буд. АДРЕСА_2 , наданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), становить 2 427,02 грн (т. 1 а.с. 50).

З довідки управління Держземагенства у Чернігівському районі від 24 вересня 2014 року про наявність земельних угідь за формою 6-зем (за рахунок яких проводиться вилучення) вбачається, що земельна ділянка площею 0,0937 га, розташована навпроти буд. АДРЕСА_2 , відноситься до земель загального користування (т. 1 а.с. 51). У графі з «усіх земель» зазначено: «рекреаційного призначення» 0,0937 га, «історико-культурного призначення» 0,0937 га.

Відповідно до листа начальника управління архітектури та містобудування від 26 вересня 2014 року, скерованого директору ПП «АГРОГЕОПРОЕКТ», земельна ділянка площею 0,0937 га навпроти буд. АДРЕСА_2 розташована в східній частині міста. Згідно з планом зонування Тимчасового порядку використання території м. Чернігова ця ділянка знаходиться на межі зони Ж-1-р «Житлова зона індивідуальної садибної та блокованої забудови з обмеженнями поверховості по умовах зон регулювання забудови» та зони Р-2 «Ландшафтно-рекреаційна зона загальноміського значення». Відповідно до плану дії обмежень за умовами охорони культурної спадщини належить до другої охоронної археологічної зони (потребує погодження з органом охорони культурної спадщини) до зони історичного культурного шару (т. 1 а.с. 59).

На виконання договору від 16 вересня 2014 року ПП «АГРОГЕОПРОЕКТ» розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0939 га у власність ОСОБА_2 за рахунок земель запасу міської ради навпроти буд. АДРЕСА_2 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), який затверджено начальником управління земельних ресурсів Чернігівської міської ради, керівником управління Держземагенства у Чернігівському районі Чернігівської області та начальником управління архітектури та містобудування міської ради (головним архітектором м. Чернігова) (т. 1 а.с. 36-58).

Згідно з витягом з Державного земельного кадастру від 30 грудня 2014 року цього дня проведено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 741010000:02:026:0228, площею 0,0937 га, розташованої навпроти буд. АДРЕСА_2 , цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських споруд, категорія земель землі житлової та громадської забудови (т. 1 а.с. 70).

Листом начальника управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради від 20 січня 2015 року ОСОБА_2 повідомлено про наявну можливість присвоєння поштової адреси земельній ділянці, розташованій навпроти буд. АДРЕСА_3 , тобто по парній стороні АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 69).

Рішенням 49 сесії 6 скликання Чернігівської міської ради від 12 березня 2015 року «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою про передачу земельних ділянок у власність та оренду громадянам для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), будівництва індивідуальних гаражів та надання згоди на отримання права власності на земельну ділянку на користь територіальної громади міста Чернігова» затверджено проект відведення та передано у власність безоплатно ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером 741010000:02:026:0228, площею 0,0937 га, по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 75).

На підставі цього рішення органу місцевого самоврядування Реєстраційною службою Чернігівського МУЮ 24 березня 2015 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 , про що свідчить Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 31 жовтня 2023 року (т. 1 а.с. 30-31).

Рішенням Чернігівської міської ради від 19 травня 2015 року № 133 присвоєно поштову адресу земельній ділянці з кадастровим номером 741010000:02:026:0228, площею 0,0937 га, власник ОСОБА_2 , по АДРЕСА_1 (будівельна адреса) АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 167а).

25 серпня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 741010000:02:026:0228 площею 0,0937 га по АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 72-74). У п. 1.4 договору зазначено, що згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 23 серпня 2023 року зареєстровані відомості про обмеження у використанні земельної ділянки: вид обмеження зона охорони пам`ятки культурної спадщини; строк дії обмеження безстроково.

Відповідно до приписів ст. 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

За змістом ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтями 13, 14 Конституції України визначено, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами ст. 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє український народ загалом (ст. 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. У цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю у поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 14, 19 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЗУ статті 10 ЗУ «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами.

Згідно з п. «а», «б», «в», «г» ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

У частинах 1 та 2 ст. 116 ЗК України (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з ч. 5 ст. 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений положеннями ст. 118 ЗК України.

За змістом ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства,ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

У ч. 1 ст. 186-1 ЗК України встановлено, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Розробник подає на погодження до вказаного органу за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до ч. 7, 8 ст. 186-1 ЗК України органам, зазначеним у частинах 1-3 цієї статті, при погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки забороняється вимагати: додаткові матеріали та документи, не включені до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідно до ст. 50 ЗУ «Про землеустрій»; надання погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки будь-якими іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями; проведення будь-яких обстежень, експертиз та робіт.

Кожен орган здійснює розгляд та погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки самостійно та незалежно від погодження проекту іншими органами, зазначеними у частинах першій - третій цієї статті, у визначений законом строк. У висновку про відмову погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органами, зазначеними в частинах 1-3 цієї статті, має бути надано вичерпний перелік недоліків проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та розумний строк для усунення таких недоліків (який за письмовим проханням розробника проекту може бути продовжений).

Органами, зазначеними в частинах 1-3 цієї статті, може бути відмовлено у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки лише у разі, якщо не усунено недоліки, на яких було наголошено у попередньому висновку. Не можна відмовити у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з інших причин чи вказати інші недоліки.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу (ч. 1 та 2 ст. 20 ЗК України).

Як визначено ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно з п. «а» ч. 3 ст. 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

До земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів (ст. 50 ЗК України).

У статті 51 ЗК України передбачено, що до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Проаналізувавши вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним договору та скасування державних реєстрацій відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

За матеріалами справи встановлено, що рішенням Чернігівської міської ради від 12 березня 2015 року затверджено проект відведення та передано у власність безоплатно ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером 741010000:02:026:0228, площею 0,0937 га, по АДРЕСА_1 .

Державну реєстрацію права приватної власності на цю земельну ділянку за ОСОБА_2 проведено у визначеному чинним законодавством порядку та підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

25 серпня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 741010000:02:026:0228 площею 0,0937 га по АДРЕСА_1 .

Звернувшись з цим позовом, прокурор посилався на те, що відповідачу ОСОБА_2 земельну ділянку передано у власність з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема, ст. 83 ЗК України, оскільки і на момент розпорядження нею Чернігівською міською радою, і на час вирішення спору, її віднесено до земель рекреаційного призначення, зелених насаджень загального користування.

На підтвердження доводів позову щодо належності спірної ділянки до земель рекреаційного призначення, позивач послався на інформацію, що міститься у довідці форми 6-зем, виданій ОСОБА_2 управлінням Держземагенства у Чернігівській області 24 вересня 2014 року, яка наявна у проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за рахунок земель запасу міської ради, що розроблений ПП «АГРГЕОПРОЕКТ», а також на графічну схему, складену інженером-землевпорядником ПП «Елітзем» ОСОБА_4 , згідно з якою земельна ділянка з кадастровим номером 741010000:02:026:0228, площею 0,0937 га, потрапляє в зону озеленення загального користування, позначену на Плані зонування території м. Чернігова відповідно до Генерального плану м. Чернігова, затвердженого рішенням Чернігівської міської ради від 25 грудня 2003 року (т. 1 а.с. 35).

Оцінюючи ці надані позивачем докази, колегія суддів виходить з того, що до 01 січня 2016 року, відповідно до наказу Державного комітету статистики України від 05 листопада 1998 року № 377 «Про затвердження форми державної статистичної звітності з земельних ресурсів та Інструкції з заповнення статистичної звітності з кількісного обліку земель (форми № 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем)», встановлювалися форми звітів про розподіл земель, зокрема, за їх власниками, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності. Форма державної статистичної звітності № 6-зем це «Звіт про наявність земель та розподіл їх за власниками землі, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності».

У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 357/13718/16 зазначено, що довідка 6-зем є документом, який включається до складу проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (користування) під час його розроблення землевпорядною організацією. Довідка 6-зем це певна частина вихідних даних для розроблення проекту відведення земельної ділянки.

Згідно з інформацією, зазначеною у довідці за формою 6-зем, яка міститься у проекті землеустрою (т. 1 а.с. 51), земельна ділянка площею 0,0937 га зазначена у графі забудованих земель, а також у графі земель рекреаційного призначення та земель історико-культурного призначення, а в рядку «Власники землі, землекористувачі та землі державної власності, не надані у власність або користування» указано землі загального користування. Самого Звіту про наявність земель та розподіл їх за власниками землі, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності (форма 6-зем) матеріали справи не містять. Проте посилання прокурора на те, що форма 6-зем є доказом, який підтверджує цільове призначення земельної ділянки, потребує додаткової оцінки, оскільки указана в ній інформація є статистичною, а суд має надати їй оцінку з урахуванням інших, безспірних доказів у справі.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції прокурором надано лист в.о. директора ДП «Діпромісто» від 11 вересня 2024 року, в якому зазначено, що земельна ділянка з кадастровим номером 741010000:02:026:0228 відповідно до генерального плану за функціональним призначенням потрапляє в межі територій зелених насаджень загального користування (т. 1 а.с. 191). Проте у цьому листі зазначено, що спірна земельна ділянка нанесена на чорно-білу копію генерального плану орієнтовно, відповідно до відкритих даних земельного кадастру.

Відповідаючи на перший запит Чернігівської окружної прокуратури у лютому 2024 року, ДП «Діпромісто» повідомило про неможливість надання документів та запитуваної інформації через неможливість ідентифікувати земельні ділянки за адресою на матеріалах діючого генерального плану та за кадастровим номером у зв`язку із закритою на даний час Публічною кадастровою картою України (т. 1 а.с. 189).

У наданому стороною відповідачів листі-поясненні інженера-землевпорядника ФОП ОСОБА_3 від 03 жовтня 2024 року наявна інформація про те, що відповідно до плану зонування Тимчасового порядку використання території м. Чернігова, затвердженого рішенням міської ради від 28 грудня 2011 року, земельна ділянка з кадастровим номером 741010000:02:026:0228 знаходиться на межі зон Ж-1-р «Житлова зона індивідуальної садибної та блокованої забудови з обмеженнями поверхності по умовах зон регулювання забудови» та Р-2 «Ландшафтно-рекреаційна зона загальноміського значення» (т. 1 а.с. 211-212). Такого поняття як функціональне призначення земельної ділянки ЗК України та нормативні акти, що регулюють земельні правовідносини, не містить. Функціональне призначення земельної ділянки це вид використання земельної ділянки, визначений містобудівною документацією. У документах на земельну ділянку воно не зазначається. Функціональне призначення території повинно встановлюватись планом зонування або детальним планом території. Але оскільки не в усіх населених пунктах такі плани розроблено і затверджено, то часто функціональне призначення земельної ділянки визначається згідно з генеральним планом.

Зміст листа виконкому Чернігівської міської ради від 04 грудня 2023 року свідчить про те, що у органу місцевого самоврядування відсутня інформація про створення об`єкта благоустрою (парк, сквер тощо), у межах якого розташована земельна ділянка, в тому числі з кадастровим номером 741010000:02:026:0228, проект містобудівної документації «Детальний план території. Функціонально-планувальна організація лісопарку «Кордівка» не затверджена, межі не визначені (т. 1 а.с. 32-34).

Відповідно до наданої за запит позивача відповіді начальника Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради від 13 травня 2024 року у м. Чернігові є діючою наступна містобудівна документація: 1) Генеральний план розвитку м. Чернігова, затверджений рішенням Чернігівської міської ради від 25 грудня 2003 року; 2) Тимчасовий порядок використання території м. Чернігова, затверджений рішенням Чернігівської міської ради від 28 грудня 2011 року, основною складовою якого є план зонування території міста; 3) детальний план території центральної частини міста та детальні плани інших територій міста (т. 1 а.с. 81-83). Надати викопіювання з Генерального плану м. Чернігова та Плану зонування з позначенням на них місця розташування земельних ділянок, зазначених у запиті, в тому числі земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_2 , управління не має можливості, оскільки графічні матеріали Генерального плану м. Чернігова та Плану зонування виконані без прив`язки до відповідних систем координат.

Згідно з матеріалами проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим номером 741010000:02:026:0228 для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд навпроти буд. АДРЕСА_2 питання виділення ділянки відповідачу погоджувалось з Управлінням Держземагенства у Чернігівському районі Чернігівської області (висновок № 1753 від 08 жовтня 2014 року), Департаментом культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації (висновок № 875-П від 30 грудня 2014 року) та Управлінням архітектури та містобудування Чернігівської міської ради (висновок № 01-18/3304 від 26 вересня 2014 року). У проекті землеустрою міститься лист Управління архітектури та містобудування від 15 квітня 2014 року, відповідно до якого земельна ділянка розташована у східній частині міста. Згідно з планом зонування Тимчасового порядку використання території м. Чернігова ця ділянка знаходиться на межі зон Ж-і-р «Житлова зона індивідуальної садибної та блокованої забудови з обмеженнями поверховості по умовах зон регулювання забудови» та зони Р-2 «Ландшафтно-рекреаційна зона загальноміського значення» (т. 1 а.с. 61, 68, 67, 59).

Апеляційний суд вважає, що наведені вище наявні в матеріалах справи документи, що містять інформацію щодо спірної земельної ділянки, не дозволяють суду однозначно встановити, що вона входить до зони озеленення загального користування, позначеної на Плані зонування території м. Чернігова відповідно до Генерального плану міста. З огляду на те, що позов про витребування майна у власника заявлено через 10 років після набуття ділянки у власність, колегія суддів вважає, що докази неможливості її передачі ОСОБА_2 у власність мають бути однозначними та беззаперечними, чого у справі не встановлено. Клопотання про призначення судової експертизи учасниками справи не заявлялось.

Виходячи з наведеного вище у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження того, що спірна земельна ділянка на час її передачі у власність відповідачу ОСОБА_2 належала саме до земель рекреаційного призначення та відповідно, що при передачі землі у власність органом місцевого самоврядування порушено норми земельного законодавства.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Практикою ЄСПЛ (рішення у справах «Стретч проти Сполученого Королівства», «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Ґаші проти Хорватії» від 13 грудня 2007 року), визначені критерії, які слід оцінювати щодо сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи вважається втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи вважається такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним до визначених цілей.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності розглядається як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Поняття справедливої рівноваги передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між поставленою метою та засобами, які при цьому використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому в питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу ЄСПЛ, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Право власності в розумінні статті 1 Першого протоколу органами Конвенції тлумачиться в «автономному значені», воно не є абсолютним і може бути обмежене, але лише за умов коли втручання у нього є законним і переслідує легітимну мету «в інтересах суспільства», втручання є пропорційним по відношенню до переслідуваної мети (п. 53 рішення Європейського Суду «Суханов та Ільченко проти України»).

Витребування у відповідача спірного майна можна вважати таким, що являє собою втручання у право позивача реалізувати свої «законні сподівання» незалежно від того, чи вважається це втручанням «на мирне володіння своїм майном» у значенні першого речення ст. 1 Першого протоколу, чи позбавленням його майна у значенні другого речення цієї статті, застосовні в цій справі принципи є одними й тими самими вони вимагають наявності підстав, що виправдовують такий захід з точки зору вимог цієї статті згідно з її тлумаченням в усталеній практиці Європейського Суду.

Отже, критерієм виправданості втручання держави у права людини, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, є переслідування легітимної мети.

У цій справі судом вірно встановлено, що спірна земельна ділянка ніколи не використовувалася територіальною громадою в рекреаційних цілях та не мала зелених насаджень загального користування. Як убачається зі світлин онлайн-карт Google (т. 1 а.с. 181-184), станом на 2015 рік вона була огороджена парканом та використовувалася невстановленими особами у господарських цілях.

Відповідачем ОСОБА_1 проведено роботи з розчищення ділянки та завезення ґрунту для майбутнього будівництва на загальну суму 1 650 000 грн, що підтверджується копіями актів про надання послуг №№ 287, 288 від 31 жовтня 2023 року, №№ 289, 290 від 30 листопада 2023 року та №№ 291, 292 від 28 грудня 2023 року (т. 1 а.с. 236-238). Питання відшкодування ОСОБА_1 збитків у зв`язку із проведеними ним роботами та вилученням у нього земельної ділянки на користь територіальної громади позивачем не вирішувалося, що накладатиме на особу непропорційний майновий тягар і не забезпечить справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи у разі задоволення позову.

За таких обставин районний суд обґрунтовано виснував, що повернення спірної земельної ділянки, яка ніколи не використовувалась у рекреаційних цілях, у комунальну власність через 10 років після набуття ОСОБА_2 права власності на неї, без відповідної грошової компенсації та за відсутності достовірних доказів наступного створення рекреаційної зони чи зони відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів ставить під сумнів легітимність мети втручання держави у право відповідача на мирне володіння майном та пропорційність по відношенню до переслідуваної мети, а відтак і справедливий баланс між вимогами загальних інтересів суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неправильно обраний спосіб захисту, ураховуючи таке.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку ст. 387, 388 ЦК України (віндикаційний позов) та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном в контексті ст. 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (п. 90 постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (ч. 1 ст. 317 ЦК України), незалежно від того, чи є він фактичним володільцем майна чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (п. 65-67 постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 у справі № 359/3373/16-ц).

Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема, неправомірного) земельною ділянкою. Із урахуванням наведеного, визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном. Указані висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 13 листопада 2024 року у справі № 363/2930/22.

Таким чином, виходячи з аналізу висновків Верховного Суду, у разі, коли публічний власник втратив як фізичне, так і юридичне володіння (інша особа зареєструвала на своє ім`я право в державному реєстрі прав на нерухомість та користується нерухомим майном, що відповідає фактичним обставинам цієї справи), для захисту права власності має застосовуватися віндикаційний позов. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Звернувшись з цим позовом та обравши відповідний спосіб захисту, прокурор послався на практику Великої Палати Верховного Суду, яку вона використовує для обґрунтування підходу щодо способу захисту прав власника земельної ділянки водного фонду, право власності на яку неправомірно зареєстровано за фізичною чи юридичною особою, або якщо земельна ділянка зайнята такою особою. Так, у постанові від 23 листопада 2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункти 51, 52) викладено наступне:

«51. Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у ст. 59 цього Кодексу (див., зокрема, висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц; від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (п. 70); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (п. 80); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (п. 96); від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц

( п. 45) та інших. Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом.

52. Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду виходячи з того, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням ЗК України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (п. 71), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (п. 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (п. 97), від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (п. 46) та інші)».

Колегія суддів вважає, що подібний підхід слід застосовувати і в разі, коли в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих ознак земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ці ділянки належать до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність. У цих випадках заволодіння такими земельними ділянками іншими суб`єктами, окрім територіальних громад, є неможливим. Навіть у разі, якщо право власності на такі земельні ділянки зареєстровані за приватною особою, або якщо така особа фізично зайняла такі ділянки, ця особа не є їх володільцем.

Проте для обґрунтування підходу щодо способу захисту прав на земельні ділянки шляхом визначення вимоги про витребування земельних ділянок як віндикаційного чи негаторного позову, прокурор мав навести та встановити, чи наявні зовнішні, об`єктивні, явні і видимі ознаки земельної ділянки, які свідчать про її належність до земель загального користування населеного пункту, оскільки у позові не стверджується, що на спірній землі розташовані майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо, тобто об`єкти, виходячи з існування яких на ділянці, особа мала об`єктивно усвідомлювати неможливість законного володіння землею.

Виходячи зі світлин онлайн-карт Google (т. 1 а.с. 181-184) станом на 2015 рік, спірна земельна ділянка була огороджена парканом та використовувалася невстановленими особами у господарських цілях, тобто відповідач ОСОБА_2 , набуваючи її у власність, не міг і не повинен був в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих ознак земельної ділянки, проявивши розумну обачність, знати про те, що ця ділянка належить до земель комунальної власності, яка не може передаватись у приватну власність. Отже, на думку суду, відсутні підстави вважати, що наявність державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 та фізичне зайняття ним землі не призвело до заволодіння нею, що є необхідним для звернення з негаторним позовом.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції, ураховуючи норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, правильно визначив відсутність правових підстав для задоволення позову заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури про скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним договору та скасування державних реєстрацій. Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстав для скасування правильного по суті судового рішення.

Зазначаючи про необхідність скасування рішення суду, яким стягнуто з Чернігівської окружної прокуратури у відшкодування витрат на оплату професійної правничої допомоги на користь ОСОБА_1 13 000 грн та на користь ОСОБА_2 15 000 грн, скаржник не наводить доводів, в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість прийнятого рішення в наведеній частині, а відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що районний суд помилково стягнув витрати на правову допомогу з Чернігівської окружної прокуратури, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що Чернігівською окружною прокуратурою пред`явлено позов в інтересах держави, яка правомірно набула статус позивача у цій справі. За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Чернігівська обласна прокуратура є юридичною особою (), місцезнаходженням якої є м. Чернігів, вул. Князя Чорного, 9. Відомості про державну реєстрацію, як юридичної особи, Чернігівської окружної прокуратури у ЄДР відсутні.

Судовий збір при зверненні з цим позовом у розмірі 12 112 грн сплачено Чернігівською обласною прокуратурою, що підтверджується копією платіжною інструкції № 2021 від 18 липня 2024 року (т. 1 а.с. 1).

Наведене вище дає апеляційному суду підстави дійти висновку, що районний суд помилково стягнув з Чернігівської окружної прокуратури, яка не має самостійного балансу та рахунків у банківських установах, на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу. Суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для відшкодування указаним відповідачам понесених витрат по оплаті правової допомоги, при цьому стягнув кошти з неналежної особи та неправильно зазначив у резолютивній частині рішення повне найменування боржника, отже колегія суддів вважає необхідним змінити рішення суду першої інстанції, указавши Чернігівську обласну прокуратуру як юридичну особу, з якої належить стягнути на користь відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в суді першої інстанції, зазначивши у резолютивній частині рішення як боржника Чернігівську обласну прокуратуру замість Чернігівської окружної прокуратури.

Вирішуючи заявлене у відзивах на апеляційну скаргу клопотання відповідачів про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 141 ЦПК України визначений порядок розподілу витрат між сторонами. Так, у разі відмови у позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Згідно з приписами ч. 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України», п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інші проти України», п. 80 рішення у справі «Двойних проти України», п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Представництво інтересів відповідача ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції здійснював адвокат Жилінський О.В. на підставі договору про надання правничої допомоги від 19 серпня 2024 року (т. 1 а.с. 135) та ордеру серії СВ № 1097990 від 20 серпня 2024 року (т. 1 а.с. 134).

За змістом договору про надання правничої допомоги адвокат зобов`язався надати клієнту правничу допомогу, пов`язану з розглядом справи за позовами заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури до ОСОБА_1 з приводу захисту права власності клієнта на земельні ділянки (п. 1 договору). Загальна сума за цим договором, яку клієнт зобов`язується виплатити адвокату за надання останнім послуг, передбачених п. 1 цього договору, визначається сторонами договору на підставі складеного розрахунку (п. 4 договору)

Наданий апеляційному суду розрахунок оплати витрат за правову допомогу, який є додатком до договору про надання правничої допомоги від 19 серпня 2024 року, свідчить, що адвокатом Жилінським О.В. надано ОСОБА_1 правову допомогу загальною вартістю 12 000 грн, до якої входить: надання консультацій клієнту, що виникають з приводу поданої апеляційної скарги і можливого захисту його інтересів як відповідача 1 000 грн; складання відзиву на апеляційну скаргу та подання його до апеляційного суду 3 000 грн; здійснення представництва прав та інтересів клієнта в Чернігівському апеляційному суді 8 000 грн (т. 2 а.с. 86).

18 березня 2025 року ОСОБА_1 сплатив адвокату Жилінському О.В. 12 000 грн у рахунок оплати правової допомоги на виконання умов договору від 19 серпня 2024 року, що підтверджується копією квитанції № 06/24 від 18 березня 2025 (т. 2 а.с. 86 зворот).

Представництво інтересів відповідача ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції здійснював адвокат Бабинець С.П. на підставі договору про надання правничої допомоги від 25 серпня 2024 року (т. 1 а.с. 206) та ордеру серії СВ № 1099068 від 25 серпня 2024 року (т. 1 а.с. 205).

За змістом договору про надання правничої допомоги адвокат зобов`язався представляти інтереси ОСОБА_2 в Деснянському районному суді м. Чернігова та Чернігівському апеляційному суді у справі № 750/10389/24 з метою захисту його прав та законних інтересів (п. 1 договору). Вартість послуг адвоката визначається за домовленістю між сторонами і становить 40 000 грн (п. 3.1 договору)

Відповідно до наданого апеляційному суду акту виконаних робіт від 15 березня 2025 року адвокатом Бабинцем С.П. надано ОСОБА_2 правову допомогу загальною вартістю 15 000 грн, до якої входить: складання та оформлення відзиву на апеляційну скаргу 4 год вартістю 8 000 грн; участь у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції (без урахування часу) 7 000 грн (т. 2 а.с. 79).

15 березня 2025 року ОСОБА_2 сплатив адвоката Бабинцю С.П. 15 000 грн у рахунок оплати правової допомоги на підставі акту виконаних робіт від 15 березня 2025 року, що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордеру № 4/04.25 від 15 березня 2025 (т. 2 а.с. 80).

Адвокатом Бабинцем С.П. в інтересах ОСОБА_2 підготовлено та подано до суду відзив на апеляційну скаргу (т. 2 а.с. 73-78), а адвокатом Жилінським О.В. в інтересах ОСОБА_1 підготовлено та подано через систему «Електронний суд» відзив на апеляційну скаргу (т. 2 а.с. 82-85). Обидва представники відповідачів брали участь у судових засіданнях суду апеляційної інстанції 22 квітня 2025 року та 21 травня 2025 року.

Виходячи з наведеного вище та беручи до уваги наявність документально підтверджених доказів витрат відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, об`єм і зміст складених адвокатами відзивів на апеляційну скаргу, які за змістом є майже аналогічними з відзивами на позовну заяву, ураховуючи те, що позиції сторін в ході судового розгляду не змінювались, час участі адвокатів в судових засіданнях суду апеляційної інстанції, співмірність наданих адвокатами послуг в апеляційному суді зі складністю справи, колегія суддів доходить висновку за необхідність стягнення з Чернігівської обласної прокуратури на користь відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 7 000 грн кожному у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції. Саме такий розмір відповідатиме критеріям реальності витрат на послуги адвоката та розумності їхнього розміру.

Керуючись ст. 141, 367, 374, ч. 4 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 січня 2025 року змінити, замінивши у 3-му та 4-му абзацах резолютивної частини рішення слова «з Чернігівської окружної прокуратури» словами «з Чернігівської обласної прокуратури».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Чернігівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 по 7 000 (сім тисяч) грн кожному у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ОСОБА_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

ОСОБА_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Чернігівська обласна прокуратура, адреса місця знаходження: вул. Князя Чорного, 9, м. Чернігів, 14000, .

Повне судове рішення складено 26 травня 2025 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова