Справа № 308/5360/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2025 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі: головуючого судді Фазикош О.В., секретаря судового засідання Цмур В.Р., заявника ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису, заінтересована особа: ОСОБА_2 ,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 19.05.2025 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 23.05.2025 року.

ОСОБА_1 , звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа: ОСОБА_2 .

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 квітня 2025 року вказану заяву залишено без руху із зазначенням недоліків як слід усунути.

02.05.2025 від заявника надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 травня 2025 року у справі відкрито провадження.

Заява про видачу обмежувального припису обґрунтована тим, що 30.05.2014 ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_2 , який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено запис №576, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб НОМЕР_1 . Від вищевказаного шлюбу у них народилося двоє дітей: 1. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 . 2. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 .

Заявник зазначає, що з липня 2024 року вона разом з дітьми через окупацію території була вимушена переїхати до м. Ужгорода, де на даний час проживають та взяті на облік як внутрішньо переміщені особи, що підтверджується довідками від 02.07.2024 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Спільне життя з чоловіком не склалося через відсутнє взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки. Фактичні відносини між ними припинені. Протягом останніх років заявник систематично страждає від домашнього насильства, яке вчиняється ОСОБА_2 . Він піддає ОСОБА_6 психологічному тиску, обзиває, висловлюється нецензурною лайкою, погрожує фізичною розправою та вчиняє фізичне насильство. Коли він перебуває за місцем проживання заявника, він дуже швидко може розгніватись на навіть найдрібніші речі та дуже стає неконтрольованим та агресивним, не в змозі контролювати свою агресію. Після цього, починались крики та погрози в бік ОСОБА_6 , а далі - кулаки, ноги та інші знаряддя для нанесення ударів.

Заявник зазначає, що дуже боїться свого чоловіка та переймається за своїх дітей, так як вони неодноразово були присутні під час побиттів та їхньому психічному здоров`ю також завдається непоправна шкода.

За твердженням заявника, вона неодноразово зверталася за захистом до правоохоронних органів, починаючи з 2024 року, проте, це не дало жодного результату, ніяк не вплинуло на ОСОБА_2 та він не припинив знущатись із неї та вчиняти домашнє насильство.

Відносно ОСОБА_2 було складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Даний протокол був розглянутий в Ужгородському міськрайонному суді Закарпатської області (справа №308/18726/24) та ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.І ст. 173-2 КУпАП.

18.11.2024 заявник також звернулась Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області із заявою, в якій просила прийняти міри до ї чоловіка ОСОБА_2 , який 17.11.2024 вчинив сварку, в ході якої ображав її нецензурною лайкою, бив по обличчю та голові в присутності малолітніх дітей. За заявою було відкрито кримінальне провадження №0001127 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.125 КК України.

Також 18.11.2024 заявник звернулась до Ужгородського міського центру соціальних служб з метою надання психологічної допомоги після вчинення домашнього насильства. За наслідками звернення було складено акт №363 про надання повнолітній особі соціальних послуг.

Заявник зазначає, що вона переймається за своє життя та життя своїх дочок, побоюється, що ОСОБА_2 вчинятиме аналогічні дії в майбутньому.

Враховуючи викладене, заявник вважає, що наявні підстави для ухвалення рішення про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 строком на 6 місяців.

З огляду на вищевикладене, керуючись ст.ст. 4, 5, 350-1-350-6, 430 Цивільного процесуального кодексу України, заявник просить: видати щодо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , обмежувальний припис строком на 6 (шість) місяців, яким визначити йому такі заходи тимчасового обмеження: - заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці проживання з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , або у іншому місці її проживання у разі його зміни; - заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань 100 м до місця проживання (перебування), роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 .

Заявник у судовому засіданні підтримала заяву. Просила видати обмежувальний припис. Поряд з цим, зазначила що на даний час не проживає за адресою: АДРЕСА_2 , заяв про уточнення вимог не подавала.

ОСОБА_2 та його представник - Ткаченко Юлія Олегівна, у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Разом із тим, адвокатом Ткаченко Ю.О. подано письмові пояснення. У письмових поясненнях містяться покликання на пункту 1 частини 1 статті 350-2, пунктом 3 частини 1 статті 350-4, частини 1 статті 350-6 ЦПК України, пунктами 3, 7, 14, 17 частини 1 статті 1, пункту 2 частини 1 статті 24, частини 3 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», представник зазначає.

Представник зазначає, що Закон визначає, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Представник наголошує, що, наразі, вже протягом вагомого проміжку часу, присутність ОСОБА_2 у помешканні заявниці взагалі є фактично неможливою, оскільки чоловік, через повномасштабне вторгнення Російської Федерації на територію України, був змушений вступити до лав Збройних сил України та, наразі, боронить державу у зоні бойового зіткнення (у Харківській області), у той час як заявниця постійно проживає на відстані близько 1297 кілометрів від нього у місті Ужгород. Оскільки, місце проходження ОСОБА_2 служби є віддаленим від місця проживання заявниці, це фактично унеможливлює виникнення між ними конфліктних ситуацій про які йдеться в заяві ОСОБА_1 .

Також зазначає, що заявниця просить суд заборонити ОСОБА_2 не тільки навідуватись за постійним місцем її проживання, а й перебувати у інших часто відвідуваних нею місцях без конкретного уточнення їх переліку. Таким чином, вважає таке формулювання некоректним та незрозумілим, позиція заявниці необґрунтованою, а жодна із описаних нею в заяві підстав для видачі обмежувального припису не є належним чином доведеною.

Представник зазначає, що заявниця надає до суду лише відомості стосовно притягнення у 2019 році ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.173-2 КУпАП, разом із тим, не надає доказів, що б підтверджували той факт, що насильство щодо неї з боку ОСОБА_2 має тривалий повторюваний характер, а сам факт звернення заявниці до органів поліції та притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності не є безумовною підставою для застосування судом до нього спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

На переконання представника подання заяви про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 являє собою не крок, за допомогою якого заявниця дійсно намагається убезпечити власне життя, а скоріше є засобом зведення особистих рахунків із чоловіком.

Представник ОСОБА_2 адвокат Ткаченко Ю.О., на підставі викладеного просить: відмовити ОСОБА_1 у видачі обмежувального припису щодо ОСОБА_2 .

Заслухавши заявника ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису.

Порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису визначений главою 13 розділу ІV «Окреме провадження» ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», визначено перелік осіб на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання серед яких особи, які мають спільну дитину (дітей).

Предметом доказування є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

Відповідно до положень п. п. 3,4,5, 6, 7, 8, 14,15,16 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:

домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь;

економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру;

запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються;

кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі;

обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи;

особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі;

психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;

сексуальне насильство - форма домашнього насильства, що включає будь-які діяння сексуального характеру, вчинені стосовно повнолітньої особи без її згоди або стосовно дитини незалежно від її згоди, або в присутності дитини, примушування до акту сексуального характеру з третьою особою, а також інші правопорушення проти статевої свободи чи статевої недоторканості особи, у тому числі вчинені стосовно дитини або в її присутності;

терміновий заборонний припис стосовно кривдника - спеціальний захід протидії домашньому насильству, що вживається уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України як реагування на факт домашнього насильства та спрямований на негайне припинення домашнього насильства, усунення небезпеки для життя і здоров`я постраждалих осіб та недопущення продовження чи повторного вчинення такого насильства;

фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» постраждала особа має право на: дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Відповідно до частини четвертої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Під час розгляду справи судом встановлено та не оспорюється сторонами по справі, що 30.05.2014 ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_2 , який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено запис №576, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб НОМЕР_1 .

Від вищевказаного шлюбу у них народилося двоє дітей: 1. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 . 2. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 .

На даний час подружжя разом не проживає. Про це вказує як сама ОСОБА_6 так і представник ОСОБА_7 ОСОБА_8 у письмових поясненнях.

З липня 2024 року заявник разом з дітьми переїхала до м. Ужгорода, де разом з дітьми взяті на облік як внутрішньо переміщені особи, що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи: від 02.07.2024 №2106- видана ОСОБА_1 , від 02.07.2024 №2106- видана ОСОБА_4 , від 02.07.2024 №2106- видана ОСОБА_9 .

ОСОБА_2 , вступив до лав Збройних сил України та перебуває у Харківській області. Вказані обставини сторонами не заперечувались. В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 вказувала, що починаючи з січня 2025 року ОСОБА_2 не проживав в квартирі яка зазначена в заяві, у зв`язку з перебуванням на військовій службі.

Згідно матеріалів справи встановлено, що 20.02.2019 постановою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова ОСОБА_2 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (170,00 грн.) в дохід держави.

Зі змісту постанови вбачається, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ГР № 145422 від 14.12.2018 року, ОСОБА_1 29.11.2018 року о 18-00 год. знаходячись за місцем свого проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, влаштував сімейну сварку із своєю дружиною ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, в ході якої застосував відносно своєї дружини фізичну силу, внаслідок чого завдав останній фізичний біль.

17.11.2024 винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника ОСОБА_2 . Серії АА №211407, у зв`язку із вчиненням останнім домашнього насильства відносно постраждалої особи ОСОБА_1 , строком на 10 діб із 12 год. 00 хв. 17.11.2024 зі строком дії до 12 год. 00 хв. 21.11.2024.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.12.2024 №308/18726/24, ОСОБА_2 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмін 340 грн.

Зі змісту постанови вбачається, що 17.11.2024 року близько 09 год. 45 хв. в АДРЕСА_2 , гр. ОСОБА_1 вдарив свою дружину по обличчю ОСОБА_2 , кричав на неї та пошкодив її телефон у присутності дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , чим вчиняв відносно них домашнє насильство психологічного, фізичного характеру. Чим вчинив правопорушення передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 , 18.11.2024 звернулася до правоохоронних органів. Зі змісту її пояснень вбачається, що подія яка стала приводом для звернення до поліції мала місце 17.11.2024.

Згідно наявного в матеріалах справи повідомлення про початок досудового розслідування дізнавач сектору дізнання Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області лейтенант поліції Сергій Салтиков повідомив керівнику Ужгородської окружної прокуратури, що 19 листопада 2024 року, розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001127 про те що 18.11.2024 року в чергову частину Ужгородського РУП ГУНІ в Закарпатській області надійшла заява гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про те, що просить прийняти міри до чоловіка гр. ОСОБА_10 який в ході сварки наніс останній тілесні ушкодження. Попередня кваліфікація кримінального правопорушення: ч. 1 ст. 125 КК України.

У рамках вказаного кримінального провадження призначено постановою дізнавача від 19.11.2024 призначено судово-медичну експертизу, проведення якої доручено ДСУ «Закарпатське обласне бюро СМЕ» (Ужгородського районного відділення судово-медичних експертиз), з метою встановлення отримання ОСОБА_1 тілесних ушкоджень 17.11.2024 та їх характер.

Згідно наявного в матеріалах справи висновку експерта №429: консультативний висновок: діагноз:Основний S06.00 Струс головного мозку ЗЧМТ. Струс головного мозку. Супутнє S00.7 Множинні поверхневі травми голови Множинні забої м/тканин голови. Рекомендовано Лікування у невролога по місцю проживання, КТ головного мозку.

Згідно даних консультації обласного спеціалістів, а саме нейрохірурга, невролога та КТ обстеження №03434 від 19.11.2024 р. заповненого на її ім`я, у неї виявлено : «ЗЧМТ. Струс головного мозку. Множинні поверхневі травми голови. Множинні забої м?яких тканин голови. Перелом кісток носа двобічно з невеликим зміщенням. Стан після ЗЧМТ. Струс головного мозку з антено - невротичним синдромом і стійким цефалічним синдромом. »

Тілесні ушкодження виявлені при судово-медичній експертизі у вигляді незначного набряку м?яких тканин обличчя скроневої ділянки зліва, також згідно консультації обласного спеціаліста, КТ обстеження №03434 від 19.11.2024 р. у вигляді «ЗЧМТ. Струс головного мозку. Множинні поверхневі травми голови. Множинні забої м`яких тканин голови. Перелом кісток носа двобічно з невеликим зміщенням» могли виникнути внаслідок дії тупих твердих предметів по ударному механізму дії, якими могли бути руки затиснуті в кулак сторонньої людини.

Згідно наявного в матеріалах справи Акту №363 про надання повнолітній особі соціальних послуг екстрено (кризово) від 18.11.2024. Зокрема згідно акту постраждала особа ОСОБА_11 отримувач соціальних послуг звернулася до ССД УРН за допомогою, а саме повідомила що між нею та чоловіком відбулася сварка у ході якої чоловік вчинив по відношенню до неї домашнє насильство (психологічне, фізичне) , у присутності дітей. До дітей він не застосовував силу та не кричав. При цьому згідно акту чоловік Лілії військовослужбовець наразі поїхав у військову частину.

У судовому засіданні було досліджено наданий заявницею звукозапис (на цифровому носії флешнакопичувач). При відтворенні запису встановлено, що на флеш-накопичувачі містяться звукозаписи, однак жодних відомостей щодо дат коли саме мали місце розмови та між якими саме особами, аудіо-файли не містять. Окрім як в назві таких файлів.

У судовому засіданні заявник зазначила, що докази того, кому саме належать голоси, зокрема щодо чоловічого голосу у неї відсутні, при цьому стверджувала, що на аудіо-записі зафіксовано саме розмови між нею та чоловіком.

До матеріалі заяви додано талон-провідомлення єдиного обліку №8964 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію та довідки про результати перевірки звернення від гр. ОСОБА_1 зареєстрованого в ІКС ІПНП Ужгородського РУП №8964 від 19.03.2025, за результатами перевірки, прийнято рішення про припинення розгляду звернення, а копії матеріалів скеровано командиру військової частини НОМЕР_5 , для вирішення питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності військовослужбовця гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Поряд із цим відомостей про притягнення останнього до відповідальності матеріали справи не містять.

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність.

Слід зауважити, що суд при оцінці даного питання, повинен переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі.

Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 листопада 2018 року (касаційне провадження № 61-19328св18) в результаті перегляду справи № 756/2072/18.

Крім того у вказаній постанові роз`яснено, що під час розгляду питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження в майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Факт неприязних стосунків, не є достатньою підставою для видачі обмежувального припису.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Наявність чи відсутність ризиків в поєднанні з доведеним фактом вчинення особою домашнього насильства є основною і фактично єдиною підставою для застосування чи не застосування обмежувального припису.

При цьому «оцінка ризиків» та «наявність ризиків» є основними обставинами, які повинні бути встановленні судом для ухвалення законного та обґрунтованого рішення в справах про видачу обмежувального припису.

Конфлікт (лат. conflictus - зіткнення, сутичка) - це зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями. Конфлікт не містить вище перелічених ознак домашнього насильства. Ескалація конфлікту може призвести до насильства, але не завжди призводить.

Отже, різниця у тому, що насильство є результатом свідомих дій кривдника, підкріплене агресією і бажанням завдати шкоди, однак, не кожен конфлікт є домашнім насильством у розумінні норм Закону № 2229-VIII.

Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи) (ч.3ст. 26 цього Закону).

Частиною 1 ст. 270 ЦК України визначено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.

Стаття 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює одну з фундаментальних цінностей демократичного суспільства. Вона категорично забороняє без будь-яких винятків катування, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження та покарання без огляду на обставини чи поведінку потерпілого, що висвітлюється у рішенні ЄСПЛ «A.V. v. Ukraine», n. 68177, «Enea v. Italy» (GC), n. 55182, «Idalov v. Russia» (GC), 91183.

Практика Європейського суду з прав людини у рішенні «Ireland v. the UK» наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує існування у внутрішньому праві засобів, які надають можливість скористатися правами і свободами, закріпленими в Конвенції, незалежно від того, як вони подані в національній правовій системі. Це положення вимагає, щоб відповідний внутрішній орган вивчив зміст скарги, яка базується на Конвенції, та забезпечив необхідне виправлення порушеного права (рішення Європейського суду з прав людини «Chahal v. the UK», n. 145).

Згідно зі ст. 24 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: терміновий заборонний припис стосовно кривдника; обмежувальний припис стосовно кривдника; взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доданий до заяви про усунення недоліків від 02.05.2025 аудіозапис на флеш-накопичувачі, не може бути прийнятий судом до уваги, оскільки з аудіозапису неможливо встановити, що голос на аудіо належить саме заявниці та її чоловіку, такі записи не містять ні дат фіксації, ні будь-яких інших відомостей, що дали б змогу ідентифікувати голоси на такому аудіо записі.

Заявник ОСОБА_1 , перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 30.05.2014. Разом з тим, подружжя не проживає разом тривалий час. Зокрема, заявник разом із дітьми проживає в м. Ужгород, що підтверджується довідками взяття на облік ВПО, а її чоловік знаходиться у Харківській області, є військовослужбовцем, перебуває в зоні бойових дій. Заявник не заперечувала вказані обставини.

ОСОБА_1 , стверджує, що вона систематично страждає від домашнього насильства, яке вчиняється ОСОБА_2 . Він піддає її психологічному тиску, обзиває, висловлюється нецензурною лайкою, погрожує фізичною розправою та вчиняє фізичне насильство.

На підтвердження своїх доводів до заяви додано постанову про накладення на ОСОБА_2 , адміністративного стягнення за ч.1 ст. 173-2 КУпАП від 20.02.2019 Орджонікідзевського районного суду м. Харкова та постанову від 13.12.2024 Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, повідомлення про початок досудового розслідування від 19.11.2024 попередня кваліфікація кримінального правопорушення: ч.1 ст. 125 КК України, довідку про результати перевірки звернення від Налигач зареєстрованого в ІКС ІПНП Ужгородського РУП №8964 від 19.03.2025.

Поряд з цим, притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення у 2019 та у 2024 не свідчить про системність вчинення домашнього насильства, з огляду на проміжок часу між вказаними подіями.

Крім цього, відповідно до вимог ст. 39 КУпАП якщо особа, піддана адміністративному стягненню, протягом року з дня закінчення виконання стягнення не вчинила нового адміністративного правопорушення, то ця особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню.

Відомостей про будь-які конфлікти між заявником та заінтересованою особою та продовження вчинення домашнього насильства після 17.11.2024 (дата ухвалення рішення про притягнення до адміністративної відповідальності) немає.

Окрім того, як встановлено зі змісту повідомлення про початок досудового розслідування від 19.11.2024 у кримінальному провадження №0001127 від 18.11.2024, відомості до ЄРДР внесено за заявою ОСОБА_1 що надійшла до чергової частини Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області 18.11.2024, у якій вона просила прийняти міри до свого чоловіка гр. ОСОБА_2 , який в ході сварки наніс останній тілесні ушкодження подія мала місце 17.11.2024.

Вказані обставини відповідають тим, що містяться у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення та описані у постанові суду від 13.12.2024, якою на ОСОБА_2 накладено адміністративне стягнення за ч.1 ст. 173- 2 КУпАП.

Щодо внесення відомостей до ЄРДР за №0001127 за ч.1 ст. 125 КК України, на підставі звернення ОСОБА_1 про те, що вона просить прийняти міри до чоловіка гр. ОСОБА_2 який в ході сварки наніс останній тілесні ушкодження, суд зазначає наступне.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18.

Саме по собі звернення заявника до правоохоронних органів не може бути беззаперечною підставою для видачі обмежувального припису.

У постанові від 22 лютого 2023 року по справі № 531/352/22 Верховний Суд дійшов наступних висновків:

« 60. Відповідно до преамбули Закону про запобігання домашньому насильству його мета саме у запобіганні та протидії домашньому насильству. При цьому важливою є і встановлена послідовність двох зазначених завдань. Обмежувальний припис визначений у цьому законі як один з інструментів досягнення відповідних завдань. Його реалізація передбачена як в межах ЦПК України (частина восьма статті 26 цього Закону), так і в межах КПК України (частина десята статті 26 цього Закону). Обмежувальний припис, передбачений КПК України є інструментом додаткового захисту постраждалого учасника кримінального провадження, завдання якого відповідно до статті 2 КПК України є значно ширшими, а кінцева мета - не тимчасовий захід перестороги, а вирішення питання відповідальності винної особи. Тобто в межах кримінального провадження обмежувальний припис визначений лише як супутній інструмент захисту права - кінцевим завданням судового процесу, в межах якого він може бути застосований, є покарання винної особи. Метою ж реалізації обмежувального припису в межах ЦПК України є саме реалізація тимчасової перестороги, тимчасового заходу захисту на підставі оцінки ризиків здійснення домашнього насильства або його повторення. Це відповідає висновку, зробленому Верховним Судом у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19.

61. У зв`язку з цим застосування такого інструмента як обмежувальний припис у цивільному процесі не вирішує завдання кримінального процесу, пов`язаного із покаранням кривдника. Разом з тим, застосування обмежувального припису як відповідного інструмента в межах кримінального провадження здатне виконати роль, відведену йому Законом про запобігання домашньому насильству. Тому у разі застосування цього інструмента в межах кримінального провадження відсутня необхідність для його застосування в межах цивільного провадження. Водночас стаття 194 КПК України та стаття 91-1 КК України не виключають за своїм змістом застосування частини восьмої статті 26 Закону про запобігання домашньому насильству, тому застосування інституту обмежуючого припису не може бути обмежене межами кримінального провадження, КК України та КПК України. Тобто, постраждала особа може ініціювати застосування цього інструмента в одній з юрисдикцій на свій власний розсуд. Якщо обмежувальний припис не застосований в межах кримінального провадження, то він може бути застосований в межах ЦПК України як тимчасовий захід, який виконує захисну та запобіжну функцію. Доказування в обох випадках має відбуватись відповідно до вимог профільного процесуального кодексу.

62. Отже, відповідний обмежуючий припис на підставі ЦПК України та на підставі КПК України може застосовуватись окремо та самостійно, однак паралельне їх застосування не можна вважати процесуально обґрунтованим (необхідно уникати збігу змістів застосованих обмежуючих приписів у двох юрисдикціях). Саме задля усунення паралельного застосування обмежувального припису Верховний Суд вказував у постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20 на необхідність досліджувати судами за наявності відкритого кримінального провадження з приводу злочину, пов`язаного із домашнім насильством, факт застосування статті 194 КПК України та статті 91 КК України при вирішенні питання застосування статті 26 Закону про запобігання домашньому насильству.

63. Однак, враховуючи зазначене та в силу особливостей, передбачених частинами першою та другою статті 17 КПК України, кримінальний процес має певну відмінність у меті та предметі доказування у порівнянні з цивільним процесом, зокрема, в контексті застосування обмежувального припису. У випадку застосування обмежувального припису в межах цивільного процесу суд, виходячи з принципу розумності, має оцінити лише підстави для висновку про наявність домашнього насильства, ризику його продовження чи повторного вчинення. Метою та предметом доказування у кримінальній справі щодо злочину, пов`язаного із домашнім насильством, є доведення факту вчинення цього злочину та встановлення поза розумним сумнівом вини кривдника у ньому (складу злочину), оскільки основною метою охорона прав і свобод постраждалої особи від злочину та запобігання злочину через покарання кривдника, а не тимчасовий захист постраждалої особи від ймовірного повторення домашнього насильства. Тому обставини, встановлені в межах цивільного процесу, та сам факт застосування обмежуючого припису згідно із процедурою ЦПК України не можуть мати вирішального значення для відповідного кримінального провадження.

64. Разом з тим, обставини, встановлені у межах кримінального провадження щодо злочину, пов`язаного із домашнім насильством, які мають значення для вирішення питання про застосування обмежувального припису в межах цивільного процесу, якщо це питання не вирішене у межах відповідного кримінального процесу, можуть бути враховані цивільним судом відповідно до умов ЦПК України.

65. Висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18, від 30 січня 2020 року у справі № 545/744/19, від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19, від 05 березня 2020 року у справі № 755/5273/19, від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц, від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19, від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20 про те, що лише сам факт звернення до компетентних органів з заявою про вчинення домашнього насильства та відкриття кримінального провадження з цього питання не означають доведеність вчинення домашнього насильства є обґрунтованим відповідно до умов доведення винуватості особи, передбачених КПК України. Однак помилковим є тлумачення цього висновку з тієї точки зору, що лише наявність повідомлення підозри у факті вчинення домашнього насильства як кримінального правопорушення, направлення до суду обвинувального акту або вирок кримінального суду є єдиними належними доказами вчинення домашнього насильства у вирішенні питання застосування обмежувального припису в межах ЦПК України. Сама по собі відсутність кримінального провадження щодо вчинення домашнього насильства не може автоматично свідчити про відсутність домашнього насильства, як і наявність кримінального провадження також не свідчить автоматично про вчинення домашнього насильства. Це все фактори, наявність чи відсутність яких має оцінюватись цивільним судом у комплексі для вирішення питання про видання обмежувального припису (що було зроблено у справі № 753/23624/18 відповідно до постанови від 27 листопада 2019 року). Саме це мав на увазі Верховний Суд у своїй постанові від 19 травня 2020 року у справі № 404/5203/19.

66. У зазначених справах суди встановлювали конкретні обставини справ та досліджували конкретні докази, надаючи їм оцінку. Вказані результати досудового розслідування у кримінальному провадженні або безпосереднього розгляду кримінальної справи судом, чи їх відсутність розглядались як додатковий аргумент обґрунтування їх висновків щодо наявності чи відсутності підстав для застосування обмежуючого припису.

67. У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій не встановили обставини справи, які б підтверджували повідомлення заінтересованій особі підозри у факті вчинення домашнього насильства як кримінального правопорушення, направлення до суду обвинувального акту, наявність вироку суду з цього питання у кримінальному провадженні.

68. Апеляційний суд, посилаючись на відсутність результатів досудового розслідування щодо звернень заявниці з приводу вчинення домашнього насильства або обвинувального вироку у відповідному кримінальному провадженні, як критерій необґрунтованості висновків суду першої інстанції, фактично звів свою аргументацію до того, що це є основними критеріями визначення обґрунтованості застосування обмежувального припису, оскільки інших аргументів (крім додаткового зауваження про право власності заінтересованої особи на його квартиру) щодо помилок суду першої інстанції в оцінці доказів та встановлених обставин справи не вказав. Як вже було зазначено - це є помилкове тлумачення правових висновків Верховного Суду.

69. Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для застосування обмежувального припису як тимчасового заходу на підставі встановлених обставин справи та наявних доказів. Результати досудового розслідування у кримінальному провадженні, відкритому з приводу дій заінтересованої особи або вирок цій особі у відповідній кримінальній справі є додатковими критеріями оцінки, але не виключними.

70. Також Верховний Суд вважає необхідним звернути увагу на свій правовий висновок, викладений у його постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19, щодо необхідності оцінки судом пропорційності втручання у права та свободи особи при застосуванні обмежувального припису.

71. Відповідно до практики ЄСПЛ будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, зокрема, заходи втручання мають бути передбачені національним законодавством (дивитись, наприклад, рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» («Shchokin v. Ukraine», заяви № 23759/03 та № 37943/06, п.п. 50-51). При цьому таке втручання має забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (дивитись, наприклад, рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява № 4909/04, п. 39).

72. Відповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Саме на захист людини, її життя і здоров`я, недоторканості та безпеки спрямоване обґрунтоване застосування обмежувального припису. В свою чергу, згідно із частиною четвертою статті 13 Конституції України держава взяла на себе зобов`язання забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності. Однак частина перша статті 63 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно, враховуючи що найвища соціальна цінність, закріплена у статті 3 Конституції України, переважає над конституційним правом особи, передбаченим частиною четвертою статті 13 Конституції України, що відповідає загальному інтересу суспільства, допускається обмеження останнього на користь першого в межах правил, встановлених законом. Тому висновок суду першої інстанції щодо можливості застосування обмежувального припису, за яким звернулась заявниця, не суперечить вимогам закону в цьому аспекті.

73. У цій справі суд апеляційної інстанції не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції безпідставно проігнорував той факт, що життя та здоров`я, недоторканність і безпека заявниці як найвища соціальна цінність переважають над правом заінтересованої особи на її житло, а тому допускається його обмеження, оскільки втручання держави у це право через механізм обмежувального припису є виправданим, якщо суд встановив підстави для застосування цього обмежувального припису. Отже, відмова у задоволенні заяви про застосування обмежувального припису на тій підставі, що такий припис обмежить (тимчасово) право приватної власності особи на житло, в цьому випадку є безпідставним.».

Поряд з цим, відомості за заявою ОСОБА_1 за подіями, які мали місце 17.11.2024 року, у якій вона просила прийняти міри до її чоловіка ОСОБА_2 , який у ході сварки наніс їй тілесні ушкодження, винесено до ЄРДР за №0001127 від 19.11.2024, попередня правова кваліфікація ч.1 ст. 125 КК України.

У судовому засідання заявник зазначала, що вказане кримінальне провадження було закрито дізнавачем на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діях невстановленої особи ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України. Вказану постанову слідчим суддею Ужгородського міськрайонного суду скасовано за скаргою ОСОБА_1 .

Однак жодного підтвердження наведеному, заявником у судовому засідання не надано, відповідних письмових доказів нею не приєднаю до матеріалів справи.

У постанові ВС від 09 червня 2022 року у справі № 216/4309/21, від 16 листопада 2022 року у справі № 214/4179/22, зазначено, що саме по собі звернення заявника до органів поліції, служби у справах дітей та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не є належними доказами на підтвердження факту вчинення домашнього насильства при розгляді заяви у порядку цивільного судочинства.

При цьому, предметом доказування у справі про видачу обмежувального припису не є наявність чи відсутність у діях заінтересованої особи (кривдника) складу кримінального правопорушення, винність особи у вчинені кримінально караного діяння, це є предметом доказування саме у рамках кримінального провадження.

Заявником не подано доказів того, що її чоловік переслідує її, шляхом листування, переписки або через друзів, знайомих чинить на неї будь-який психологічний тиск, окрім як самих її тверджень. Не подані роздруківки з переписок. Не містять матеріали справи доказів того, що чоловік переслідує заявника за місцем проживання або чинить на останню будь-який вплив. При цьому суд враховує, що на даний час ОСОБА_2 починаючи з січня 2025 року не проживає разом з заявником в одному помешканні.

Зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Натомість під час розгляду даної категорії справ, а саме видачі обмежувального припису на підставі їх оцінки судом приймається рішення про задоволення або відмову у задоволення заяви. При оцінці ризиків, суд оцінює вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

У постанові від 16 серпня 2023 року у справі № 202/11119/22 Верховний Суд, погодився із тим, що обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, проте заявник має довести наявність підстав для видачі обмежувального припису. Самий лише факт звернення до суду із заявою про видачу обмежувального припису не може бути підставою для її задоволення.

ВС у постанові від 10 лютого 2023 року у справі № 676/3259/22, зауважив, що «Сам факт неодноразового звернення ОСОБА_1 до відповідних органів з підстав вчинення щодо нього психологічного, економічного та фізичного насильства свідчить про наявність тривалого конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факт того, що ОСОБА_2 вчинила щодо нього домашнє насильство, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Вчинення будь-яких діянь фізичного, психологічного чи економічного характеру повинно бути підтверджено поясненнями свідків, потерпілих або іншими доказами , що є необхідним елементом складу даного правопорушення, передбаченого ст.173-2 КУпАП .

Суд зазначає, що заявник та ОСОБА_2 , не проживають разом тривалий час, знаходяться на значній відстані один від іншого. У судовому засіданні ОСОБА_1 , зазначила, що в січні 2025 ОСОБА_2 поїхав до Харківської області, оскільки є військовослужбовцем та не проживає разом з нею в помешканні.

З огляду на викладене, оцінивши всі наявні у справі докази у їх сукупності, доходить висновку про відсутність на час розгляду підстав для застосування вищевказаних заходів тимчасового обмеження до ОСОБА_2 у вигляді встановлення тимчасових обмежень, заборон на строк до 6 місяців щодо заявника.

Слід зауважити, що у кожному конкретному випадку суди мають враховувати фактичні обставини справи та письмові докази, а заявник має довести факт вчинення відносно нього насильства з боку кривдника відповідно до Закону.

Суд також зазначає, що вирішуючи питання про застосування обмежувального припису відповідно до Закону, пріоритет надається безпеці постраждалої особи, а не праву особі, яка вчинила домашнє насильство.

Вимога, що ґрунтується на застосуванні обмежувального припису залежно від результатів оцінки ризиків, міститься в частині третій статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Суд зазначає, що Закон не вимагає надавати обґрунтування та перелік факторів, розглянутих у рамках оцінки ризиків, проте стандартом верховенства права є вмотивоване рішення суду. Метою використання інструментів оцінки ризиків є оцінювання летальності та серйозності домашнього насильства з метою запобігання подальшому насильству й керування ризиками.

У поданій заяві про видачу обмежувального припису заявник стверджує що вона переймається за своє життя та життя своїх дочок, побоюється, що ОСОБА_2 вчинятиме аналогічні дії в майбутньому. Разом із тим, належних та допустимих доказів наявності таких ризиків суду не надано.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях(стаття 81 ЦПК України).

Правилами глави 13 ЦПК України визначено, що розгляд справ про видачу і продовження обмежувального припису провадиться в порядку окремого провадження, а правилами ст.294 цього Кодексу встановлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Оцінивши наявні у справі докази, виходячи із загального обсягу доказів, які долучено заявником разом із заявою про видачу обмежувального припису та досліджених в судовому засіданні, суд дійшов до висновку, що заявник не надав суду належних й допустимих доказів на підтвердження ризиків, які можуть настати у майбутньому внаслідок не вжиття щодо останнього обмежувального припису, що є її процесуальним обов`язком у силу статей 12,81 ЦПК України.

Під час розгляду заяви про видачу обмежувального припису, суд оцінює вірогідність продовження вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства та вирішує справу відповідно до обставин, які встановлені у ході розгляду справи.

Суд зазначає, що вчинення ОСОБА_2 систематичного домашнього насильства відносно ОСОБА_1 має бути доведено належними доказами, оскільки рішення суду, не може гуртуватись на припущеннях та одиничним випадком притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства та події яка мала місце п`ять років тому. Також не може слугувати належним доказом сам факт звернення заявника до правоохоронних органів. Суд також бере до уваги те, що сторони не проживають на даний час разом в одному помешканні, в судовму засіданні заявник зазначила про зміну місця проживання на час розгляду справи в суді, заяв про уточнення або зміни вимог не подавала.

Враховуючи викладене, оцінюючи всі встановлені судом обставини та досліджені докази, суд дійшов висновку що в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження факти системного психологічного, економічного та фізичного насильства щодо заявника, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення ОСОБА_2 систематичного та довготривалого психологічного та/або фізичного насильства щодо неї, а також ризиків, які можуть наступити у майбутньому у випадку не видачі щодо ОСОБА_2 обмежувального припису, а тому підстави для задоволення заяви про видачу обмежувального припису у суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 13, 76-81, 259, 263-265, 350-5, 350-6, 350-8, 354, 355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ужгородського

міськрайнного суду О.В.Фазикош