Справа № 463/3347/24 Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я.
Провадження № 22-ц/811/2632/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

за участю секретаря: Попенко І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою,

ВСТАНОВИЛА:

17.04.2024 ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила зобов?язати відповідача не чинити їй перешкод у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом передачі їй комплекту ключів до замків квартири.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що вона разом з ОСОБА_1 є власниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, вона фактично позбавлена можливості проживати та користуватися вище вказаною квартирою, оскільки їй відповідач чинить перешкоди у доступі до нерухомого майна. На даний час у квартирі проживає відповідач, який змінив замки до вхідних дверей та фактично не дає можливості позивачці потрапити у квартиру, отримати доступ до своїх речей. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати їй ключі від вказаної квартири з метою користування житлом, проте усі прохання позивача були проігноровані та залишені відповідачем поза увагою. Будь-який доступ до квартири для позивачки обмежений, а тому вона змушена звернутися за захистом своїх прав до суду.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 09 липня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою задоволено.

Зобов?язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 в користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом передачі їй комплекту ключів до замків квартири.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 211,20 гривень судового збору.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що у спірній квартирі проживає з моменту її придбання, а саме з 2001 року та така є єдиним житлом, де може проживати апелянт. Натомість, позивачка за адресою: АДРЕСА_1 не проживає та після розлучення забрала всі свої речі. Це пов`язано з тим, що у ОСОБА_3 є інше житло за адресою місця її реєстрації АДРЕСА_2 . Так, ОСОБА_2 не з`являлась у спірній квартирі з моменту розлучення, не оплачувала комунальні послуги, а також відмовлялась нести будь-які витрати на її поточний та капітальний ремонт, що були необхідні у зв`язку із незадовільним станом житла. Через необхідність заміни попередніх дверей та замків, що вже давно перебували у незадовільному стані, апелянт за свої кошти здійснив їхню заміну. Водночас, позивачка відмовилась компенсувати частину понесених на ремонт витрат. Таким чином, ОСОБА_2 не користувалась та не відвідувала помешкання за адресою: АДРЕСА_1 вже кілька років, не цікавилась його станом та не брала жодної участі в його утриманні.

Вказує, що позов ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою за своєю природою є негаторним позовом, із яким до суду може звертатись лише законний власник майна. Позивачкою при зверненні до суду навіть не було додано до позовної заяви витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який був би належним правовстановлюючим документом на спірну квартиру. За таких обставин, враховуючи правову природу негаторного позову, вимоги ОСОБА_2 не можуть бути задоволені, оскільки нею первинно не надано суду належного доказу володіння спірною квартирою. Також суд першої інстанції не взяв до уваги те, що ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи та безпідставно стягнув з нього на користь ОСОБА_2 1 211,20 гривень судового збору.

Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити повністю.

У засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 скаргу підтримав, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити повністю.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 проти скарги заперечили, просили у задоволення скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 купили в рівних частках квартиру АДРЕСА_3 . Дана обставина підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 14.12.2001 року серії АЕЕ № 449877, реєстраційним посвідченням від 22.12.2001 року серії НОМЕР_1 , а також довідкою виданою ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» №598 від 19.04.2021.

Частка ОСОБА_2 в праві власності на квартиру АДРЕСА_3 становить 1/2, однак поділ квартири в натурі сторонами не здійснено, як і не визначено порядок користування спірним нерухомим майном.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 02.08.2021 у справі №463/10338/20 розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрований 05 червня 1999 року Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), актовий запис №632.

На момент подання позову до суду ОСОБА_2 не має можливості користуватися належним їй майном, оскільки ОСОБА_1 без повідомлення про це позивача замінив замок до вхідних дверей квартири, факт чого останній не спростував.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1-2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У постанові Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №914/143/17 наведено правовий висновок: підставою негаторного позову є належне позивачу право користування і розпорядження майном, а також обставини, що підтверджують протиправні дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення цих правомочностей.

У пунктах 87 - 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року в справі № 653/1096/16-ц зазначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України). Особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , районний суд дійшов до висновку про підставність заявленого позову, а відтак позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою підлягає задоволенню шляхом зобов`язання надати ключі від замків квартири.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується повністю, оскільки такий відповідає матеріалам справи та зібраним у справі доказам.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка є співвласником квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 14.12.2001 року серії АЕЕ № 449877, реєстраційним посвідченням від 22.12.2001 року серії НОМЕР_1 , а також довідкою виданою ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» №598 від 19.04.2021.

Однак, на даний час у квартирі проживає та зберігає своє майно відповідач, який змінив замки до вхідних дверей та фактично не дає можливості позивачці потрапити у житло та отримати доступ до речей. Відтак, позивачка фактично позбавлена можливості проживати та користуватися своєю квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки їй відповідач чинить перешкоди у доступі до її нерухомого майна.

Колегія суддів звертає увагу на те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Ураховуючи те, що позивачка позбавлена доступу до вищезазначеної квартири, яка належить їй на праві власності, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки такі є підставними.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків районного суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, прийшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із рішенням суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача судового збору з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю другої групи, що підтверджується копією довідки до акта огляду медико-соціальню експертною комісією № 743309 серії 12 ААВ.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Суд першої інстанції не врахував, що відповідач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи, а тому є звільненим від сплати судового збору, відтак відсутні підстави для стягнення з нього судового збору на користь позивача.

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити його.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а судове рішення скасувати в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 211,20 гривень судового збору. В решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 липня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 1 211,20 гривень скасувати.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня ухвалення.

Повний текст постанови складено: 23.05.2025

Головуючий

Судді