Справа № 204/2814/25
Провадження № 2-з/204/42/25
УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

26 травня 2025 року м. Дніпро

Чечелівський районний суд міста Дніпра, в особі судді Приваліхіної А.І., розглянувши у приміщенні суду у м. Дніпрі заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Смірнова Андрія Андрійовича, про забезпечення позову, -

У С Т А Н О В И В:

У провадженні Чечелівського районного суду міста Дніпра перебуває об`єднана цивільна справа за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів позики.

22 травня 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Смірнов А.А., звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, яка передана судді працівниками апарату суду 23 травня 2025 року.

В обґрунтування заяви зазначено, що предметом позову є стягнення заборгованості за договорами позики (розписками) у сумі 6981,95 доларів США, що складається з основного боргу у розмірі 6700,00 Доларів США та 3% річних у розмірі 281,95 доларів США; 1039,87 Євро, що складається з основного боргу у розмірі 1000,00 Євро та 3% річних у розмірі 39,87 Євро; 3044,79 доларів США, що складається з основного боргу у розмірі 3000,00 доларів США та 3% річних у розмірі 44,79 доларів США. Таким чином, загальна сума, що може бути стягнута з відповідача на користь позивача складає: 10 026,74 доларів США та 1039,87 Євро. Стверджує, що позивачу, виходячи з відкритих джерел, зокрема з Єдиного державного реєстру судових рішень, стало відомо про те, що відповідач прострочив є злісним порушником договірних зобов`язань, оскільки має заборгованість не лише перед позивачем, а й перед іншими кредиторами, які також звернулись до судів з позовними заяви про стягнення заборгованості, судові справи №№ 204/2097/25, 204/4492/25, 204/3356/25 та 904/1140/25. Враховуючи значні боргові зобов`язання відповідача перед різними кредиторами, небажання повертати грошові кошти, а також відсутність доходів у останнього, вважає, що існує обґрунтований ризик, що відповідач може вчиняти дії спрямовані на відчуження нерухомого майна, що йому належить на праві приватної власності з метою уникнення реалізації нерухомого майна під час процедури примусового виконання рішень судів (якщо такі будуть мати місце). Тому прохає суд накласти арешт на нерухоме майно, що належить відповідачу на праві приватної власності, зокрема: земельну ділянку з кадастровим номером :01:048:0004, площа 2,37 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214; земельну ділянку з кадастровим номером :04:002:0033, площа 0,25 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 020; земельну ділянку з кадастровим номером :04:002:0134, площа 0,25 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 37; житловий будинок АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237; квартиру АДРЕСА_2 , загальна площа 82 м2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Розглянувши заяву, суд доходить наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії.

Нормою ч. 3 ст. 150 ЦПК України визначено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Частиною 1 статті 153 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Заходи забезпечення позову повинні відповідати заявленим вимогам, тобто повинні бути безпосередньо пов`язаними з предметом спору, бути співмірними заявленим вимогам, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільно-процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має, з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Проте, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Суд зазначає, що дійсно наявність у власності відповідача нерухомого майна може гарантувати виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Водночас зауважує, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. Це означає, що заявнику недостатньо лише зазначити, що існує загроза можливості виконання судового рішення, а й навести змістовну мотивацію таких причин та підстав. Цей обов`язок заявник не повинен перекладати на суд, а суд не повинен самостійно відшукувати ці підстави, якщо заявник неспроможний їх навести. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ЦПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Таким чином, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановить наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Аналогічна правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 червня 2022 № 908/2382/21.

Суд зазначає, що саме по собі посилання позивача у заяві про забезпечення позову на те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення заявлених вимог, не є обґрунтованою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Так, відповідно до вимог п. 1 ч. 1ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Тобто арешт на майно відповідача допускається лише за умови, що майно належить відповідачу та є необхідність саме у цьому виді забезпечення позову.

У постанові Верховного Суду від 25вересня 2019 року по справі № 320/3560/18 зазначено, що заявником суду повинні бути надані відомості щодо конкретного індивідуально визначеного майна, яке належить відповідачу та щодо якого мають вживатись заходи забезпечення позову.

Натомість суд наголошує, що в заяві про забезпечення позову представник позивача не зазначив вартість нерухомого майна, на яке просить накласти арешт, що в свою чергу не дає суду змоги визначити співмірність засобу забезпечення позову заявленим позовним вимогам.

Водночас, без зазначення вартості належності конкретного майна відповідачу, накладення арешту може зашкодити істотним чином правам та охоронюваним законом інтересів відповідача, порушить його право, зокрема є неспівмірною позовним вимогам та не забезпечує збалансованості інтересів сторін, а тому є такою, що порушує інтереси та права відповідача у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Вивчивши заяву про забезпечення позову, зважаючи на те, що вжиття заходів забезпечення позову є правом, а не обов`язком суду, приймаючи до уваги те, що представником позивача не надано суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження індивідуальної вартості майна відповідача, на яке він прохає суд накласти арешт, що в свою чергу позбавляє суд можливості визначити співмірність засобу забезпечення позову заявленим позовним вимогам, суд доходить переконливого висновку про те, що підстави для задоволення заяви про забезпечення позову відсутні, через що у її задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 149-153, 158, 260, 353 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Смірнова Андрія Андрійовича, про забезпечення позову залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів зо дня її підписання суддею або протягом п`ятнадцяти днів зо дня отримання її копії.

Ухвала суду набирає законної сили протягом п`ятнадцяти днів зо дня її підписання суддею або протягом п`ятнадцяти днів зо дня отримання її копії, якщо не буде оскаржена у встановленому законом порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна