Справа № 288/1220/23
Провадження № 2/288/13/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року селище Попільня

Попільнянський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді - Зайченко Є. О.,

за участю секретаря судових засідань Корнієнко Т.М.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Проценка Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Попільня Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі Відповідач) про стягнення боргу за договором позики, в якому вказує, що 27 червня 2019 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 180000 гривень.

Зазначені кошти Відповідач був зобов`язаний повернути в строк не пізніше 20 грудня 2020 року.

Відповідач взяте на себе зобов`язання не виконав, грошові кошти у визначений строк не повернув, в досудовому порядку спір не вирішився, добровільно грошові кошти Відповідач повернути не бажає, а тому Позивач вважає за необхідне звернутись до суду з метою захисту порушених його прав.

Позивач в зазначеному в позовній заяві розрахунку, зазначає, що борг Відповідача складається з суми боргу в розмірі 180000 гривень, суми штрафу (застосованих згідно умов позики) в розмірі 75000 гривень, інфляційні в розмірі 10874,89 гривень та 3% річних в розмірі 7693,15 гривень, а всього: 306192,71 гривня.

На підставі вищевикладеного Позивач просить: стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 306192,71 гривня та судові витрати.

Позивача та його представник в судове засідання не з`явилися, представник позивача подав заяву в якій позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити, розгляд проводити за відсутності позивача та його представника. /т. 2 а.с. 46/

В судовому засіданні 26 березня 2025 року позивач зазначив, що свою позовну заяву підтримує, ОСОБА_3 позичив у нього кошти для розвитку власного бізнесу, які так і не повернув. Вони познайомились на річці, коли відпочивали в літку 2019 року. Спочатку це були не дуже добрі обставини, він керуючи лоткою, зацепив його дружину, чим завдав ушкоджень її здоров"ю. Вони дружину влаштували в лікарню, ОСОБА_3 та його дружина відвідували її, допомагали. У них склались дружні стосунки, він розказував, що хоче дитину, хоче свій бізнес, показав свої кіоски, казав, що з батьками має погані відносини. Батьків він бачив після того, коли вже позичив ОСОБА_3 гроші. На річці він казав батькам відповідача, що їх син винен йому гроші. Позивач заперечує, що погрожував ОСОБА_3 . Як звати його батьків, він не знає, з ними один чи два рази зустрічався. Мельник казав, що у нього є кіоск " ОСОБА_4 ", та хоче відкрити ще кіоск. Мельник показав йому кіоск " ОСОБА_4 ", мобільний зв"язок, казав що це його бізнес. Там був хлопець на ім"я ОСОБА_5 . Позивач не відразу дав кошти. До випадку на річці, він особу не знав. Коли була розписка, тоді Позивач і дав кошти ОСОБА_3 . Це відбувалось в ОСОБА_6 давав кошти, на вулиці неподалік суду, потім вони пішли до адвоката. Перед адвокатською конторою, Позивач на вулиці дав гроші, він став перерахував їх і вони пішли до адвоката. Там було 180 000 гривень різними купюрами. Мабуть на той момент, коли Позивач дав гроші. Його дружина була вже вдома після лікарні, про гроші вона знала. Адвокат не був присутній при передачі коштів. Після передачі коштів написав розписку. Розписка писалась у адвоката та у присутності адвоката. Коли були перші строки повернення боргу, Позивач йому почав телефонувати. Позивач ніяких коштів не отримав.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні.

Відповідач просив не визнавати дану розписку борговою, а відшкодування матеріального та морального збитку за те, що він травмував людину. Підміна понять договору позики, а повинно бути відшкодування. Розпискою хотів підстрахуватися.

26 березня 2025 року в судовому засіданні Відповідач зазначив, що не віддавав кошти тому, що у нього їх не було, потім почалась війна, діти народились, родичі помирали. Не звертався до поліції, тому що його залякали. Під тиском він написав та підписав розписку, але не звернувся до поліції бо боявся.

Від допиту свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в судовому засіданні сторона, яка заявляла клопотання, відмовилась.

Заслухавши відповідача та його представника, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків.

У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановлену цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як вбачається з розписки від 27 червня 2019 року, ОСОБА_1 отримав в борг на 1,5 років від ОСОБА_2 гроші в сумі 180000 гривень, зобов`язався до 5.07.19 повернути (виплатити 30000 гривень, а в подальшому зобов`язується виплачувати (повернути борг) по 10000 гривень до 20 числа кожного місяця до повного погашення боргу. В разі прострочення щомісячного платежу терміном на 10 днів зобов`язується доплатити половину місячного платежу. Всю позичену суму 180000 гривень зобов`язується повернути до 20 грудня 2020 року. Розписку написав при доброму здорові, фізичний чи психологічний тиск не вчинявся. Суть написаної розписки розумує в повному обсязі. Розписка написана в присутності адвоката Тимченка О.В. /т. 1 а.с.12, 143/

В добровільному порядку Відповідач позику не повернув, чим порушив умови Договору.

Факт неповернення боргу підтверджується тим, що оригінал боргового документу (розписка) перебуває у Позивача, так як, відповідно до частини третьої статті 545 ЦК України, тільки наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до статті 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

У розписках зазначені: сторони зобов`язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яку відповідач зобов`язується повернути позивачу, та особистий підпис позичальника.

Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчать про його укладення відповідно до вимог статті 1046 ЦК України.

Проаналізувавши надані сторонами письмові докази, зокрема спірну боргову розписку, та надавши їй належну правову оцінку, з урахуванням зазначених вище положень чинного законодавства, суд дійшов висновку про укладення між сторонами договору позики, та виникнення у Відповідача заборгованості за вказаним договором, у зв`язку з його невиконанням.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16З (провадження №№ 14-360цс19) зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, видана Відповідачем Позивачеві розписка у розумінні Цивільного кодексу є договором позики.

В постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13, та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Крім того, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс 14, зазначено, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно до умов розписки Відповідач зобов`язався повернути кошти у строк до 20 грудня 2020 року, але свої зобов`язання не виконав.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Із змісту розписки ОСОБА_1 від 27.06.2019 /т. 1 а.с.12, 143/ вбачається, що останній має боргове зобов`язання перед ОСОБА_2 внаслідок отримання від Позивача грошових коштів в сумі 180000 грн. Крім того, в ній зазначено, що ОСОБА_1 зобов`язується повернути ці кошти частинами до 20 грудня 2020 року у повному обсязі. Відсутність у розписці слова «позика» не спростовує її зміст, є підтвердженням отримання в борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернення в установлені строки.

В той же час, в судовому засіданні Відповідач заперечує факт отримання грошових коштів за договором позики, зазначає, що дійсною метою договору є покладення на нього матеріальної відповідальності за травмування людини.

Однак жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин ОСОБА_1 суду не надав.

На звороті розписки зазначено, що 5.07.2019 ОСОБА_1 віддав ОСОБА_2 26000 гривень. /т. 1 а.с.143/

Відповідно дублікатів чеку «ПриватБанк» наданих суду стороною Відповідача, від 19.07.2019 на суму 3992,00 гривень 8,00 гривень комісія, та від 29.08.2019 на суму 10000,00 гривень 0,00 гривень комісії, ОСОБА_9 перерахувала вказані кошти на рахунок ОСОБА_2 . /т. 1 а.с.141-142/

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Як вбачається із умов договору позики від 27 червня 2019 року, укладеного між сторонами, факт одержання позики підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики.

Текст розписки про отримання позики від 27 червня 2019 року містить інформацію про те, що позичальник ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 в борг на 1.5 років гроші в сумі 180000 гривень.

Таким чином, складена власноруч ОСОБА_1 розписка підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання ним від ОСОБА_2 грошової суми та обов`язок їх повернути.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року при розгляді справи № 388/1354/17-ц (провадження № 61-45859св18), у якому зазначено, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до статті 204 ЦК України вчинений сторонами правочин є дійсним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, тоді як обов`язок щодо спростування презумпції правомірності правочину покладається на відповідача.

Під час розгляду цієї справи, Відповідач не надав належних доказів, які б підтверджували, що він не складав та не підписував розписку, датовану 27 червня 2019 року.

Дійсність розписки в судовому засіданні стороною Відповідача не оспорювалось.

Згідно з абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК України надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, не передання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину.

В ході розгляду вказаної цивільної справи було допитано свідка ОСОБА_10 , яка являється матір`ю Відповідача, яка зазначила, що дати коли це було не пам"ятає. Це було літом в Корнині на відпочинку до них з чоловіком підійшли чоловік та жінка, вони повідомили, що у цієї жінки травма, що вони хочуть компенсації. Залякали сина, гроші він у них не брав. Вони сказали, що її син вдарив жінку веслом, що їй робили операцію. Яку суму на лікування, не сказали, але ОСОБА_11 сказав, що вони хочуть 200 000 грн. Розписка була написана пізніше після розмови з ними в Корнині. ОСОБА_12 більше місяця, ОСОБА_11 прийшов до неї та сказав, що його змусили надати розписку на 200 000 гривень. До поліції вони не звертались. Не пам"ятає, чи він щось сплачував по розписці. Що віддали 55 000 гривень розказали, але ще до розписки. На відпочинку син її зацепив веслом, вони оплатили лікування, операцію, невістка кожен день носила їжу, ліки.

Свідок ОСОБА_9 , зазначила, що в ОСОБА_13 її чоловік веслом на озері зацепів ОСОБА_14 . Всі матеріальні потреби лікарні вони сплатили. Коли ОСОБА_15 була в лікарні, їй подзвонила, щоб вони прийшли. Вони їм на вулиці сказали, щоб вони віддали 200 000 грн. Вони погрожували, вони поїхали до нотаріуса та склали розписку, грошей вони в них не брали, вони не знають їх, їм постійно погрожували. Розписку вони писали в Попільні, де саме не пам"ятає. Гроші вони їм віддали на загальну суму 55 000 грн.

Її чоловік від Ярмолінського ніякої позики не отримував. Вони їм сказали 200 000 грн., вони відрахували 55 000 гривень, після чого вони решти суми не віддавали. Розписка написана почерком її чоловіка. 15 000 грн. вони потратили на лікування. Він віддавав кошти, вона бачила. Вони віддали 55 000 грн., це те, що вони домовлялись з самого початку. У них немає з чого виплачувати. У них були сімейні проблеми, так може б вони і на далі сплачували, але їм було не до цього, все залишили на самотік.

Доводи ОСОБА_1 про те, що договір позики є безгрошовим і він не отримував у борг грошові кошти у ОСОБА_2 за розпискою від 27 червня 2019 року обґрунтовувались показаннями свідків, що суперечить положенням статті 1051 ЦК України та змісту написаної ОСОБА_1 розписки.

Верховний Суд у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18), від 02 вересня 2020 року у справі № 569/24347/18 (провадження № 61-11630св19) дійшов висновку, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики.

Отже, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що Відповідач взяте на себе зобов`язання не виконав, грошові кошти у визначений строк не повернув, а тому з Відповідача підлягає стягненню борг за договором позики.

Визначаючи розмір основного боргу, суд виходить із таких підстав.

Позивач в розрахунку заборгованості зазначає, що станом на 05.07.2019 - 30000 гривень, штрафи не застосовується. Розрахунок штрафних санкцій розпочинається з дати 20.10.2019.

Таким чином, сума заборгованості за договором позики, яка підлягає стягненню в судовому порядку становить 140000 гривень (180000 - 26000 4000 10000), з врахуванням сум сплачених ОСОБА_1 на рахунок ОСОБА_2 ..

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги(ст. 527 ЦК України).

Наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про існування не виконаного зобов`язання (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі N 6-24цс12). Оскільки на день розгляду справи у суді борг позивачу відповідачем не повернутий, він підлягає стягненню з останнього у судовому порядку.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Щодо стягнення 3% річних згідно положень ст. 625 ЦК України, суд зазначає.

Суд погоджується з міркуваннями Позивача та вважає, що правовідносини, які склалися між сторонами з надання позики, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Тому, виходячи з юридичної природи правовідносин, що склались між сторонами, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до постанови ВСУ від 19.10.2016 у справі № 6-2129цс16, статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно борг складатиме: суму позики з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому 3% річних від простроченої суми (ст. 625 ЦК України) та проценти за позикою (ст. 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом із тим, стягуючи суму коштів за прострочення виконання зобов`язання суд враховує наступне.

Зі змісту договору позики вбачається, що строк виконання зобов`язання припадає на 20.12.2020, відтак вимоги згідно положень ст. 625 ЦК України можуть бути пред`явлені лише з часу закінчення строку дії договору, тобто із 21.12.2020.

Крім того, Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України пунктом 18.

Зокрема, наразі вказаним пунктом визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

24 лютого 2022 року, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у подальшому, указами Президента України строк дії воєнного стану продовжувався та діє на даний час.

Оскільки, Відповідач не виконав перед Позивачем свій обов`язок з повернення всієї суми позики у розмірі 140000,00 гривень, він вважається таким, що прострочив виконання свого грошового зобов`язання, а відтак сума боргу має бути стягнута на користь Позивача з урахуванням 3 % річних від простроченої суми, які розраховуються за формулою:

[Проценти] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка (%)] / 100% ? [Кількість днів] / [Кількість днів у році], де:

[Сума боргу] сума простроченого боргу;

[Процентна ставка (%)] три проценти річних, відповідно до ст. 625 ЦК України;

[Кількість днів] різниця між датою закінчення розрахунку та датою початку розрахунку;

[Кількість днів у році] кількість днів у календарному році.

Заборгованість: 140000,00 гривень, період з 21.12.2020 по 23.02.2022 (430 днів).

Сума нарахованих процентів: 4 947,60 гривень =140000,00 гривень ? 3%/100%? 430/365.

Інфляційні нарахування на суму боргу, згідно зі ст. 625 ЦК України.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Розрахунок інфляційних нарахувань виконується за методикою, яка викладена у листі Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р (Для розрахунку за методикою, яка викладена у Постанові Верховного Суду України у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 є калькулятор Інфляція, проценти, пеня).

Сукупний індекс інфляції розраховуються шляхом множення щомісячних індексів за період існування боргу.

Сума збитків від інфляції: 18520,13 гривень.

У період з 01.01.2021 року по 23.02.2022 року індексація на суму 140 000,00 гривень.

Розрахунок інфляційних втрат здійснюється за наступною формулою:

[Сукупний індекс інфляції] = 101,30% ? 101,00% ? 101,70% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,20% ? 100,10% ? 99,80% ? 101,20% ? 100,90% ? 100,80% ? 100,60% ? 101,30% ? 101,60% = 113,229% (за період Січень 2021 - Лютий 2022)

[Інфляційні нарахування] = 140 000,00 грн. (сума боргу) ? 113,229% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 140 000,00 грн. (сума боргу) = 18 520,13 грн.

На підставі вищевказаного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

У відповідності до статті 141 ЦПК України, з Відповідача на користь Позивача необхідно стягнути понесені ним витрати по сплаті судового збору в сумі 2384,67 гривень.

Згідно положень статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У відповідності до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного,

невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частинами першою, третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до частини другої, третьої статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. (ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

Керуючись статтями 15, 16, 526, 530, 549, 551, 598, 599, 610, 612, 625, 627, 1046, 1047, 1049 ЦК України; статтями 4, 5, 12, 13, 19, 23, 48, 76, 78, 81, 89,128,133-141,223,258,259, 263-265,280,352,354,355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) грошові кошти за договором позики, укладеним у формі розписки від 27 червня 2019 року, в розмірі 140000 гривень основного боргу, 75000 гривень штрафу, 4 947,60 гривень 3% річних від простроченої суми боргу та інфляційні нарахування в розмірі 18520,13 гривень, а всього: 238467 гривень 73 копійки.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) сплачений судовий збір в розмірі 2384 гривень 67 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя Попільнянського

районного суду Є. О. Зайченко