Справа № 212/3011/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2025 року м. Кривий Ріг

Покровський районний суд міста Кривого Рогу, в складі: головуючого судді Пустовіт О.Г., за участю секретаря судового засідання Голуб О.В., розглянувши в порядку ст.247 ЦПК України за відсутності учасників справи та без здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у порядку загального позовного провадження у підготовчому засіданні, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року адвокат Кадук В.В., що діє в інтересах позивача звернулась до суду із вказаним позовом у якому просила визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю позивача та відповідача, поділити вказане нерухоме майно між позивачем та відповідачем та визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири та стягнути з відповідача судові витрати по справі.

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі подружжя ОСОБА_3 , за спільні з відповідачем кошти на підставі Договору купівлі-продажу від 15.07.2020 року було придбано житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано за відповідачем. В зв`язку з тим, що досягти певної згоди щодо поділу квартири не вдалось, позивач вимушена звертаться до суду з позовом про поділ майна.

Ухвалою суду від 03 квітня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, представник позивача адвокат Кадук В.В. подала до суду заяву в якій позов підтримала повністю, просила слухати справу у їх відсутності, просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, але подав до суду заяву, в якій позов щодо поділу майна визнає в повному обсязі, однак частково не згоден з заявленими витратами по справі, просив слухати справу у його відсутності.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, розглянувши справу в порядку ст. 206 ч.4 ЦПК України приходить до висновку, щодо задоволення позовних вимог. При цьому суд виходить з того, що згідно ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання позову не суперечить закону або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ) уклали шлюб 12 вересня 2015 року, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Світловодську реєстраційної служби Світловодського міськрайонного управління юстиції у Кіровоградській області, зроблено актовий запис № 223, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, що видане 12 вересня 2015 року.

У період шлюбу, згідно договору купівлі-продажу квартири від 15 липня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Лосінцем С.М. за № 787, ОСОБА_2 придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 73,1 кв.м., житловою площею 41,0 кв.м.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 21638085 від 15.07.2020 року, ОСОБА_2 є одноосібним власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За ст.69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, як що інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Таким чином за загальним правилом, що випливає з наведених правових норм, вбачається, що будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведене набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування в шлюбі.

Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Суд у цьому сенсі зазначає, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18.

Згідно із ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Враховуючи презумпцію права спільної сумісної власності спірного майна, суд за встановленими обставинами справи дійшов висновку, що спірне майно придбане під час шлюбу та належить на праві спільної власності подружжю, частки у спірному майні кожного зі сторін є рівними, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, у зв`язку із чим суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного.

За змістом ч.1 та п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентуєтьсяст.141 ЦПК України.

Приписами частини 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

При зверненні до суду позивачем сплачено 3172,00 грн. судового збору за подання позову.

Враховуючи, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 50 відсотків, що становить 1586,00 грн.

Частиною 6 ст. 139 ЦПК України визначено, що розмір витрат на проведення експертизи встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Витрати позивачки на проведення оцінки ринкової вартості квартири в сумі 1500 грн. підтверджуються товарним чеком від 17.03.2025 року оцінювача, ТОВ «СВМ Бізнес Груп», який визначив вартість спірного майна на момент подання даного позову до суду.

Враховуючи наведене, з відповідача в користь позивачки слід стягнути витрати, пов`язані з проведенням експертизи у розмірі 1500 грн.

Згідно ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На виконання вказаних вимог закону позивачем надано: договір про надання юридичних послуг із супроводу справи про поділ спільного майна подружжя 28 лютого 2025 року, укладеного з адвокатом Кадук В.В.; квитанція про сплату коштів від 18 березня 2025 року на суму 6056,00 грн.; акт наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 18 березня 2025 року з якого вбачається, що адвокат Кадук В.В. надала позивачу наступні послуги: попереднє опрацювання матеріалів законодавчої бази, що регламентує спірні правовідносини/консультація щодо виселення - 1 година роботи (14 березня 2025 року з 16:00 години до 17:00 години) вартістю 1211,20 грн. з наступного розрахунку: 1 година роботи * 40% * 3028,00 грн. = 1211,20 грн.; складання позовної заяви про поділ спільного майна подружжя та виготовлення копій документів 4 години 00 хвилин роботи (17 березня 2025 року з 09:00 години до 12:00 години та з 15:00 до 16:00) вартістю 4844,80 грн. з наступного розрахунку: 4 год. 00 хв. роботи * 40% * 3028,00 грн. = 4844,80 грн.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У постанові Верховного Суду від 11 лютого 2021 року по справі № 520/9115/19 викладено правову позицію, згідно якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, ціну позову, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.

У постанові Верховного Суду від 04 червня 2021 року по справі № 380/887/20 зазначено, що судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Враховуючи позицію відповідача, щодо зменшення витрат на правову допомогу, суд дійшов висновку про можливість зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 5 000 грн., які будуть відповідати критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та є пропорційними до предмета спору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4,5,12,57,76,141,200, 206, 247,259 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст.60,61,69,70,71,72 Сімейного кодексу України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Визнати трикімнатну квартиру, загальною площею 73,1 кв.м., житловою площею 41,0 кв.м., розташовану на другому поверсі чотирьохповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частку трикімнатної квартири, загальною площею 73,1 кв.м., житловою площею 41,0 кв.м., розташованої на другому поверсі чотирьохповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частку трикімнатної квартири, загальною площею 73,1 кв.м., житловою площею 41,0 кв.м., розташовану на другому поверсі чотирьохповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1586,00 (одну тисячу п`ятсот вісімдесят шість) гривень 00 копійок.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при подачі позовної заяви на підставі квитанції ID: 3894-1620-3653-9310 від 19 березня 2025 року у розмірі 1586,00 (одну тисячу п`ятсот вісімдесят шість) гривень 00 копійок

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , судові витрати по оплаті витрат а проведення оцінки майна -1500,00 гривень та по оплаті витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 5000,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з часу його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.6 ст.259 ЦПК України, якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження, залежно від складності справи складання повного рішення суду може бути відкладено на строк - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Повний текст рішення, складено та підписано без проголошення 23 травня 2025 року.

Суддя: О. Г. Пустовіт