__________________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/2451/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2025 року м. Одеса

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Скриль Ю.А.,

за участі секретаря судових засідань Остапчук О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

21 березня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 та просить суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Позовна заява обґрунтована тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 грудня 1997 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів за реєстровим №4-12721, згідно з розпорядженням органу приватизації № 108232 від 19 грудня 1997 року, квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 48,4 кв.м., належала на праві (спільної часткової ) власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в рівних долях.

Тобто власниками квартири були: позивачка - ОСОБА_1 , її чоловік - ОСОБА_5 , син - ОСОБА_2 та батьки позивачки - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 . Після його смерті, ОСОБА_4 , як дружина, успадкувала його частку.

08.04.2024 ОСОБА_6 на підставі договору дарування, реєстр №384, подарувала 2/5 частки квартири АДРЕСА_1 своїй дочці - ОСОБА_1 - позивачці по справі. Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні В4-20393-ф/0 від 30 січня 2025 у квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та діти ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_2 . Отже у вказаній квартирі зареєстрований відповідач - ОСОБА_2 , який є сином позивачки. Проте, відповідач не проживає за місцем реєстрації з 2016 року, а його реєстрація створює перешкоди власниці у вільному володінні та розпорядженні майном, а також через наявність реєстрації особи, яка зареєстрована у вказаній квартирі, але фактично тривалий час в ній не проживає, позивачка вимушена сплачувати додаткові платежі за комунальні послуги, з розрахунку на всіх осіб зареєстрованих за адресою АДРЕСА_2 . Відповідач, в свою чергу, комунальні послуги не сплачує, у квартирі фактично не проживає з 2016 року, речей його у квартирі також не має, квартирою усі ці роки не цікавиться, витрати по її утриманню не несе, на поточний ремонт коштів не надає. У 2016 році відповідач добровільно залишив квартиру, у 2022 році, разом їз сім`єю, виїхав на постійне місце проживання за місцем роботи до Германії, де мешкає по цей час та повертатися до України не бажає. Відповідач у добровільному порядку вирішити питання про зняття з реєстрації не бажає, у зв`язку з чим позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільна справа розподілена судді Скриль Ю.А.

Ухвалою суду від 26.03.2025 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження, справу призначено до підготовчого засідання об 11 годин 30 хвилин на 24 квітня 2025 року.

У підготовче засідання 24.04.2025 позивачка не з`явилася, надала заяву, в якій позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти призначення справи до судового розгляду.

Відповідач до підготовчого засідання 24.04.2025 не з`явився, відзив на позовну заяву не надав, надіслав заяву, в якій позовні вимоги визнає у повному обсязі, не заперечує проти закриття підготовчого засідання та просить розглядати справу у його відсутність.

У судове засідання 27.05.2025 сторони не з`явилися, позивачка 19.05.2025 надіслала до суду заяву, в якій позовні вимоги просить задовольнити, справу розглянути у її відсутність. Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання 27.05.2025 не з`явився, на електронну адресу суду надіслав заяву в якій проти задоволення позову не заперечує, справу просить суд розглянути у його відсутність.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у звязку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов таких висновків.

Суд установив, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 грудня 1997 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів за реєстровим №4-12721, згідно з розпорядженням органу приватизації № 108232 від 19 грудня 1997 року, квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 48,4 кв.м., належала на праві (спільної часткової ) власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в рівних долях. Тобто власниками квартири були: позивачка - ОСОБА_1 , її чоловік - ОСОБА_5 , син - ОСОБА_2 та батьки позивачки - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 . Після його смерті, ОСОБА_4 , як дружина, успадкувала його частку.

08.04.2024 ОСОБА_6 на підставі договору дарування, реєстр №384, подарувала 2/5 частки квартири АДРЕСА_1 своїй дочці - ОСОБА_1 - позивачці по справі.

Зазначена частка квартири належала ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 19.12.1997 Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів за реєстровим №4-12721, згідно розпорядження органу приватизації № 108232 від 19 грудня 1997 року, 1/5 частка квартири, зареєстрованого в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 25.09.1998 в книзі 258пр. на сторінці 33, реєстровий №556 та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою 27.01.2010, за реєстровим №4-119 - 1/5 частка квартири, зареєстрованого в Спадковому реєстрі за №48783836. Витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі №22709696, виданого 27.01.2010, зареєстрованого в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації права власності та реєстрації об`єктів нерухомості» в книзі 732пр. на сторінці 59, номер запису 556, реєстраційний номер:28800681. Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно:25710380, сформований 29.03.2010. Реєстрація права власності підтверджена довідкою КП «Бюро технічної інвентаризації « Одеської міської ради за №36714/04-04 від 28.03.2024.

З технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , вбачається, що квартира розташована на 4 поверсі 9-поверхового будинку та складається з: 2 кімнат житловою площею 29,1 кв.м., у тому числі: 1-а кімната 17,3 кв.м., 2-а кімната 11,8 кв.м.; кухні площею 6,8 кв.м., ванної кімнати площею 2,6 кв.м., вбиральні площею 1 кв.м., коридору площею 8,0 кв.м. Квартира обладнана балконом 0,9 кв.м. Загальна площа квартири 48,4 кв.м.

Згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні В4-20393-ф/0 від 30 січня 2025 у квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та діти ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_2 .

Позивачка доводить, що у вказаній квартирі зареєстрований відповідач - ОСОБА_2 , який є її сином. Однак, відповідач не проживає за місцем реєстрації з 2016 року, а його реєстрація створює перешкоди їй - власниці - у вільному володінні та розпорядженні майном, а також через наявність реєстрації особи, яка зареєстрована у вказаній квартирі, але фактично тривалий час в ній не проживає, позивачка вимушена сплачувати більші платежі за комунальні послуги, з розрахунку на всіх осіб зареєстрованих за адресою АДРЕСА_2 . Відповідач, в свою чергу, комунальні послуги не сплачує, бо у квартирі фактично не проживає з 2016 року, речей його у квартирі також не має, квартирою усі ці роки не цікавиться, витрати по її утриманню не несе, на поточний ремонт коштів не надає. У 2016 році відповідач добровільно залишив квартиру, спочатку після одруження переїхав мешкати до дружини на пос. Котовського, а потім у 2022 році, разом їз сім`єю, виїхав на постійне місце проживання за місцем роботи до Германії, де мешкає по цей час та повертатися до України не бажає.

Відповідач у добровільному порядку вирішити питання про зняття з реєстрації не бажає, у зв`язку з чим позивачка звернулася до суду з даним позовом за захистом своїх прав.

У своїх заявах від 21.04.2025 та 21.05.2025 відповідач підтверджує вказані обставини.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

За нормами ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням не інакше як на підставі і в порядку, визначеному законом. Право громадянина на житло нерушиме та гарантовано статтею 47 Конституції України.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Конституція України проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід`ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду (ст.47 Конституції України).

Згідно з частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Приписами статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.

Згідно із положеннями статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту моїх порушених прав.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що матеріалами справами встановлено та не заперечується відповідачем, що ОСОБА_2 житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 не користується, понад дев`ять років без поважної причини, не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 , про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.

Згідно з постановою Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладання трудового договору на визначений строк, тощо).

Відповідно до абзацу 10 ст. З Закону України від 11.12.2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.

Відповідно до п. 2, п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності, на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або його частини, вимагати усунень порушень його права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі зазначеної норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людинияк джерело права.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Згідно із ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення.

Відповідно до статті 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до підпункту 2 пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 "Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад", зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні", орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

За змістом вказаних норм, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду у справі № 209/2642/18 від 09.12.2020 при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Згідно з ст. 71 ЖК України суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин.

В силу ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Як зазначено в частині 1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Крім того, норма ст. 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією.

Відповідно до ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1, ч.6 ст.81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Враховуючи встановлені обставини, непроживання відповідача на спірній житловій площі понад шість місяців без поважних причин, суд вважає, що позов ОСОБА_1 є обґрунтованим, доведеним та таким, що підлягає задоволенню шляхом визнання відповідача такою особою, що втратив право користування жилим приміщенням.

Керуючись ст.ст. 12, 13,76-81, 89, 141,258-259, 263-265, 273, 354,355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_3 ; ел.адреса: ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішення підписане 27.05.2025.

Суддя Ю. А. Скриль