Справа № 341/1929/24
Провадження № 22-ц/4808/543/25
Провадження № 22-ц/4808/541/25
Головуючий у 1 інстанції ВАСИЛЬЦОВА Г. А.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Струтинської Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Бурштинська центральна міська лікарня» Бурштинської міської ради Івано-Франківської області на рішення Галицького районного суду від 30 січня 2025 року та додаткове рішення Галицького районного суду від 10 лютого 2025 року, ухвалені в складі судді Васильцової Г.А. в м. Галичі, у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Бурштинська центральна міська лікарня» Бурштинської міської ради Івано-Франківської області про визнання незаконним та скасування наказу про переведення, поновлення на посаді, відшкодування різниці заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Сікора В.Є. звернулася до суду з позовом, в якому просила: 1) визнати незаконним (протиправним) та скасувати наказ про переведення ОСОБА_1 на посаду інспектора з кадрів КНП «Бурштинська центральна міська лікарня» Бурштинської міської ради Івано-Франківської області; 2) поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу кадрів КНП «Бурштинська центральна міська лікарня» Бурштинської міської ради Івано-Франківської області; 3) зобов`язати КНП «Бурштинська центральна міська лікарня» Бурштинської міської ради Івано-Франківської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи; 4) стягнути з КНП «Бурштинська центральна міська лікарня» Бурштинської міської ради Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 15000 грн. моральної шкоди; 5) стягнути з КНП «Бурштинська центральна міська лікарня» Бурштинської міської ради Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 19239,20 грн. судових витрат, з яких: 4239,20 грн. судовий збір, 15000 грн. витрати на професійну правничу допомогу.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 08.05.2020 року позивачка була призначена на посаду старшого інспектора по кадрах в КНП «Бурштинська центральна міська лікарня» Бурштинської міської ради Івано-Франківської області відповідно до Наказу №62 від 08.05.2020 року. В подальшому ОСОБА_1 надали 0,5 ставки інженера штабу з цивільної оборони адміністративно-управлінського та господарсько-обслуговуючого персоналу (за сумісництвом) відповідно до Наказу №249-к від 07.10.2020 року. Згідно із Наказом №5а від 02.01.2023 року позивач була переведена на посаду начальника відділу кадрів по 14-му розряду. На підставі заяви ОСОБА_1 від 18.06.2024 року з неї знято 0,5 ставки інженера штабу цивільної оборони господарсько-обслуговуючого персоналу з 19.06.2024 року, відповідно до Наказу №164-к від 18.06.2024 року. Проте Наказом №156 від 20.06.2024 року останній скасовано, про що позивачу повідомлено рекомендованим листом від 21.06.2024 року.

Відповідно до Наказу №106 від 18.04.2024 року ОСОБА_1 було переведено з 19.06.2024 року на посаду інспектора з кадрів на умовах неповного робочого часу (20 годин на тиждень). Позивачка стверджувала, що з відповідним наказом вона не була ознайомлена, не надавала згоди на переведення на іншу посаду, відмінну по функціональних обов`язках із зменшенням трудових годин, та, відповідно, заробітної плати. Крім того, звертає увагу, що згідно із положенням ст. 32 КЗпП України переведення на іншу посаду допускається лише за згодою працівника, у зв`язку із чим вважає, що процедуру переведення було порушено, а наказ про переведення є незаконним. Також зазначає, що такими незаконними діями роботодавцем спричинено їй моральну шкоду. Переведення на іншу посаду порушило її звичайне життя, призвело до зменшення її заробітної плати, що сталося у складний період для неї, оскільки чоловік наразі безробітний, син вже 3 рік служить в ЗСУ, внаслідок вибухової травми перебував на лікуванні. Як наслідок, її фінансовий стан значно погіршився. Протиправні дії з боку відповідача призвели до погіршення ділової репутації, моральних страждань, що негативно позначилось на її здоров`ї, оскільки вона є особою з інвалідністю ІІІ групи.

Зазначені дії відповідача змусили її звернутися із вказаним позовом до суду.

Рішенням Галицького районного суду від 30 січня 2025 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано Наказ Комунального некомерційного підприємства «Бурштинська центральна міська лікарня» Бурштинської міської ради Івано-Франківської області від 18 квітня 2024 року №106 «Про зміну істотних умов праці», яким переведено ОСОБА_1 , начальника відділу кадрів КНП «Бурштинська центральна міська лікарня», на посаду інспектора з кадрів шостого тарифного розгляду КНП «Бурштинська центральна міська лікарня» з 19 червня 2024 року. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу кадрів Комунального некомерційного підприємства «Бурштинська центральна міська лікарня» Бурштинської міської ради Івано-Франківської області з 19 червня 2024 року. Зобов`язано Комунальне некомерційне підприємство «Бурштинська центральна міська лікарня» Бурштинської міської ради Івано-Франківської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Бурштинська центральна міська лікарня» Бурштинської міської ради Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 6000 грн. Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Бурштинська центральна міська лікарня» Бурштинської міської ради Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1695 грн. 68 коп. Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Бурштинська центральна міська лікарня» Бурштинської міської ради Івано-Франківської області в дохід держави судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на посаді.

Додатковим рішенням Галицького районного суду від 10 лютого 2025 року стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Бурштинська центральна міська лікарня» Бурштинської міської ради Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 грн.

На вказані рішення суду представник відповідача подав апеляційну скаргу, оскільки вважає їх незаконними та необґрунтованими, ухваленими з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що висновки суду щодо переведення ОСОБА_1 , а не зміни істотних умов праці є помилковими, оскільки матеріалами справи повністю підтверджено факти дотримання КНП «Бурштинська центральна міська лікарня» процедури зміни істотних умов праці позивачки, в тому числі в частині її завчасного повідомлення про зміну істотних умов праці, незважаючи на те, що вимогами статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період дії правового режиму воєнного стану вказане положення про необхідність дотримання 2-місячного терміну попередження про зміну істотних умов праці не діє. Однак, з метою забезпечення захисту трудових прав позивачки та надання їй можливості свідомо вирішити, чи має вона намір продовжувати дію трудового договору на нових умовах, її було завчасно повідомлено про вказані зміни.

Судом проаналізовано у співставленні завдання і функції, кваліфікаційні вимоги професійних груп «Керівник» та «Фахівець» і зроблено висновок, що відповідач порушив вимоги ч. 3 ст. 32 КЗпП України, яка допускає зміну істотних умов праці лише в межах тієї самої спеціальності, кваліфікації чи посади. Однак, в оскаржуваному рішенні жодним чином не відображено (як і не наведено позивачем) в частині яких функцій, завдань та кваліфікаційних вимог відрізняється посада, яку займала позивачка та про яку їй було повідомлено, окрім лише знаходження цих посад в різних професійних групах. Представниками відповідача та свідками неодноразово підтверджувалось те, що позивачка не мала жодних підлеглих і не існувало відділу як такого, що давало б змогу говорити про її функції з керування «відділом» кадрів. ОСОБА_1 було змінено істотні умови праці, однак залишено без змін ключові умови трудового договору: місце роботи і трудові функції (облік працівників, прийом, звільнення, ведення трудових книжок тощо).

Таким чином, вважає, що вищевказані висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а судом застосовано закон, який не підлягає застосуванню - ч. 1 ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та ч. 1 ст. 32 КЗпП України, і не застосовано закон, який підлягав застосуванню - ч. 3 ст. 32 КЗпП України.

Стверджує, що судом допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, в частині наявності об`єктивних передумов для зміни істотних умов праці позивача, що підтверджується тим, що у КНП «Бурштинська центральна міська лікарня» станом на березень 2024 року склалась критична ситуація із забезпеченістю коштами на оплату праці до кінця 2024 року, що зумовило потребу в скороченні штату. Протягом березня-квітня було скорочено низку посад та скориговано їх робочий час шляхом переведення на неповний робочий час. Вказані обставини вимагали вжиття відповідних заходів реагування з метою оптимізації видатків, у зв`язку з чим і було внесено низку змін до організаційної структури КНП «Бурштинська центральна міська лікарня». Однак, в оскаржуваному рішенні взагалі не наведено мотиви взяття чи не взяття до уваги такого доказу, а також показання свідків в цій частині, які підтвердили необхідність змін в організації виробництва.

Зазначає про право КНП «Бурштинська центральна міська лікарня» самостійно визначати свою організаційну структуру.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні приділив увагу виключно процедурі переведення, жодним чином не навівши мотивів неврахування доказів існування передумов внесення змін до структури та штатної чисельності відповідача, та дотримання процедури зміни істотних умов праці в цілому, що призвело до невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Стверджує, що суд допустив порушення і норм процесуального права, вийшовши за межі позовних вимог, оскільки самостійно задовольнив вимоги в редакції, відмінній від заявлених позивачем, що є підставою для його скасування.

Щодо висновків суду з приводу завдання позивачу моральної шкоди зазначає, що звернення, які долучені до матеріалів справи в період видачі оспорюваного наказу не підтверджують причинно-наслідковий зв`язок із обставинами справи, а базуються на раніше перенесених хворобах і діагнозах позивачки. Вважає, що відповідачем при винесенні оскаржуваного наказу та зміні істотних умов праці не вчинено жодних протиправних дій щодо позивача, у зв`язку з чим відсутній обов`язок відшкодувати моральну шкоду.

Просить рішення Галицького районного суду від 30 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Також просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції, оскільки таке є невід`ємною складовою основного.

Представник ОСОБА_1 адвокат Сікора В.Є. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає апеляційну скаргу безпідставною, а судові рішення законними та такими, що відновлюють порушені права позивачки. Зокрема, що з оскаржуваного наказу вбачається одночасне застосування роботодавцем щодо позивачки процедур переведення, зміни істотних умов праці та скорочення штату. В апеляційній скарзі представник відповідача надає вибіркові уривки з Наказу директора КНП «Бурштинська центральна міська лікарня» №106 від 18.04.2024 року «Про зміну істотних умов праці». Так, з назви останнього вбачається зміна істотних умов праці. Однак, надалі пункт 1 наказу містить формулювання «перевести ОСОБА_1 , начальника відділу кадрів КНП «Бурштинська центральна міська лікарня», на посаду інспектора з кадрів шостого тарифного розряду КНП «Бурштинська центральна міська лікарня…», пункт 4 «попередити ОСОБА_1 про її право відмовитися від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці відповідно до частини 4 статті 32 Кодексу законів про працю України», пункт 5 «внести відповідні зміни в Структуру і штатну чисельність працівників КНП «Бурштинська центральна міська лікарня», а саме скоротити посаду начальника відділу кадрів (1 ставка) з 19.06.2024 року». Відтак, з наведеного наказу взагалі незрозуміло, яка юридична процедура мала місце. Більше того, під час допиту свідків зі сторони відповідача, які підписали акт відмови ОСОБА_1 від ознайомлення із оскаржуваним наказом, останні не змогли чітко підтвердити, яка саме процедура застосовувалася: зміна істотних умов праці, переведення чи скорочення, що ставить під сумнів відповідний акт та вкотре підтверджує, що сам же роботодавець остаточно не визначився з приводу конкретної процедури.

Загалом апеляційна скарга базується на твердженнях представника відповідача про те, що відбулася зміна істотних умов праці та жодним чином не обґрунтовує, як остання поєднується з двома іншими правовими механізмами, відображеними в оскаржуваному наказі. При цьому, представник відповідача стверджує, що судом першої інстанції надано пріоритет щодо однієї процедури переведення, не аналізуючи при цьому нормативно-правове обґрунтування застосування відповідних механізмів.

Вважає, що відповідач на підставі оскаржуваного наказу застосував до позивачки юридичні процедури переведення, зміни істотних умов праці та скорочення штату, при цьому, порушуючи законодавчо встановлений порядок та умови кожної.

Вказує, що право підприємства самостійно визначати свою організаційну структуру не нівелює обов`язок останнього дотримуватися встановлених законодавством про працю процедур, які стосуються прав та інтересів працівника. А одночасне застосування трьох процедур в оскаржуваному наказі щодо одного працівника не може ґрунтуватися на реалізації роботодавцем права на самостійне визначення організаційної структури.

Щодо порушення норм процесуального права в частині виходу за межі позовних вимог, вважає, що судом не порушено норми процесуального права, оскільки оскаржуваний наказ долучений до матеріалів справи уже в процесі судового оскарження. На момент звернення до суду ОСОБА_1 із оспорюваним наказом не була ознайомлена, а строк відповіді на адвокатський запит щодо запитуваних документів було продовжено поза межами строку позовної давності у відповідній справі, при поданні позову також заявлено клопотання про витребування доказів, серед яких і наказ про переведення. Відтак, конкретизувати номер та дату видачі оспорюваного наказу, а також дату поновлення на попередній посаді у позовних вимогах об`єктивно не було можливості. Однак, представником позивачки у судовому засіданні 30 січня 2025 року у присутності представника відповідача уточнено позовні вимоги в усній формі, що підтверджується матеріалами звукозапису.

Вважає, що рішення у частині відшкодування моральної шкоди є правомірним, оскільки у справі є усі умови для відшкодування моральної шкоди.

Також стверджує, що додаткове рішення ухвалено із дотриманням норм закону.

В судовому засіданні апеляційного суду представник КНП «Бурштинська центральна міська лікарня» - адвокат Сторожук А.Л. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Сікора В.Є. заперечили щодо задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідають.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 08.05.2020 року відповідно до Наказу №62 від 08.05.2020 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу в КНП «Бурштинська центральна міська лікарня» на посаду старшого інспектора по кадрах (а.с. 20).

07.10.2020 року згідно Наказу №249-к від 07.10.2020 року ОСОБА_1 з 01.10.2020 року надано 0,5 ставки інженера штабу ЦО адміністративно-управлінського та господарського обслуговуючого персоналу (за сумісництвом) (а.с. 20 (зворот)).

02.01.2023 року ОСОБА_1 переведено на посаду начальника відділу кадрів відповідно до Наказу №5а від 02.01.2023 року (а.с. 19 (зворот)).

На підставі заяви від 18.06.2024 року з ОСОБА_1 знято 0,5 ставки інженера штабу цивільної оборони господарсько-обслуговуючого персоналу (а.с. 50 (зворот)).

Відповідно до Наказу №156 від 20.06.2024 року скасовано Наказ №164-к про зняття з ОСОБА_1 0,5 ставки інженера штабу з цивільної оборони господарсько-обслуговуючого персоналу у зв`язку з помилковістю його видачі (а.с. 53 (зворот)).

18.04.2024 року директором КНП «Бурштинська центральна міська лікарня» видано Наказ №106 «Про зміну істотних умов праці», яким на підставі ст. 32 КЗпП України, з метою приведення у відповідність з чинним законодавством штатного розпису, раціонального використання коштів підприємства та оптимізації підприємства переведено ОСОБА_1 , начальника відділу кадрів КНП «Бурштинська центральна міська лікарня», на посаду інспектора з кадрів шостого тарифного розряду КНП «Бурштинська центральна міська лікарня» з 19.06.2024 року на умовах неповного робочого часу, а саме 20 год. на тиждень, з оплатою пропорційно відпрацьованому часу; встановлено з 19.06.2024 року ОСОБА_1 , інспектору з кадрів КНП «Бурштинська центральна міська лікарня», режим роботи неповного робочого часу: щопонеділка, щовівторка, щосереди, щочетверга та щоп`ятниці з 09:00 год. по 13:00 год., без обідньої перерви; затверджено посадову інструкцію інспектора з кадрів КНП «Бурштинська центральна міська лікарня»; попереджено ОСОБА_1 про її право відмовитись від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці відповідно до ч. 4 ст. 32 КЗпП України; внесено зміни в Структуру і штатну чисельність працівників КНП «Бурштинська центральна міська лікарня», а саме скорочено посаду начальника відділу кадрів (1 ставка) з 19.06.2024 року; внесено відповідні зміни в Структуру і штатну чисельність працівників КНП «Бурштинська центральна міська лікарня», а саме введено посаду інспектора з кадрів (0,5 ставки) з 19.06.2024 року (а.с. 54).

18.04.2024 року на підставі Наказу №107 «Про внесення змін в структуру підприємства» внесено зміни в Структуру і штатну чисельність працівників КНП «Бурштинська центральна міська лікарня», а саме ліквідовано відділ кадрів з 19.06.2024 року; посаду інспектора з кадрів шостого тарифного розряду КНП «Бурштинська центральна міська лікарня» введено до адміністративно-управлінського та господарсько-обслуговуючого персоналу КНП «Бурштинська центральна міська лікарня» (а.с. 55).

18.04.2024 року ОСОБА_1 відмовилася ставити свій підпис про ознайомлення з Наказом №106, про що того ж дня, 18.04.2024 року, був складений відповідний акт за підписами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а.с. 57).

Згідно пояснень ОСОБА_1 із зазначеним попередженням вона не ознайомлена та вказує, що відповідач не дотримався двомісячного строку завчасного попередження про зміну істотних умов праці, в тому числі порушив процедуру переведення, у зв`язку з чим допустив порушення трудового законодавства.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний позивачкою наказ містить ознаки як переведення на іншу роботу, так і ознаки зміни істотних умов праці. Однак, відповідач порушив вимоги ч. 3 ст. 32 КЗпП України, яка допускає зміну істотних умов праці лише в межах тієї самої спеціальності, кваліфікації чи посади, здійснивши переведення ОСОБА_1 з однієї посади на іншу. Умов переведення працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором з ініціативи роботодавця без згоди працівника, передбачених ст. 3 Законом України №2136, відповідачем теж не дотримано. І в цілому роботодавець не дотримався процедури переведення та допустив порушення трудового законодавства. Таким чином, позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу Комунального некомерційного підприємства «Бурштинська центральна міська лікарня» Бурштинської міської ради Івано-Франківської області від 18 квітня 2024 року №106 «Про зміну істотних умов праці», яким переведено ОСОБА_1 , начальника відділу кадрів КНП «Бурштинська центральна міська лікарня», на посаду інспектора з кадрів шостого тарифного розгляду КНП «Бурштинська центральна міська лікарня» з 19 червня 2024 року підлягають задоволенню. А визнання незаконним та скасування вказаного наказу тягнуть за собою поновлення ОСОБА_1 на її посаді із виплатою їй відповідачем різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. Також внаслідок незаконного переведення порушені конституційні та трудові права позивачки, тому, з урахуванням обставин справи, справедливою сатисфакцією компенсації їй моральної шкоди суд визначив 6000 грн.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками, з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частин першої, шостої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Оцінюючи законність Наказу директора КНП «Бурштинська центральна міська лікарня» від 18 квітня 2024 року за №106 «Про зміну істотних умов праці», яким на підставі ст. 32 КЗпП України, з метою приведення у відповідність з чинним законодавством штатного розпису, раціонального використання коштів підприємства та оптимізації підприємства переведено ОСОБА_1 , начальника відділу кадрів КНП «Бурштинська центральна міська лікарня», на посаду інспектора з кадрів шостого тарифного розряду КНП «Бурштинська центральна міська лікарня» з 19.06.2024 року на умовах неповного робочого часу, а саме 20 год. на тиждень, з оплатою пропорційно відпрацьованому часу, суд зазначає наступне.

Так, зміст цього наказу містить дані про зміну істотних умов праці, внесення змін до штатного розпису, переведення працівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

24.03.2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-IX від 15.03.2022 року, який визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Статтею 3 Закону №2136 передбачено, що у період дії воєнного стану роботодавець має право перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди (крім переведення на роботу в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії), якщо така робота не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що становлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що умов переведення працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором з ініціативи роботодавця без згоди працівника, передбачених ст. 3 Законом №2136, щодо ОСОБА_1 не дотримано.

Отже, таке переведення могло мати місце тільки на підставі ч. 1 ст. 32 КЗпП України за згодою працівника.

Однак, згоди ОСОБА_1 на переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість відповідно до ч. 1 ст. 32 КЗпП України матеріали справи не містять, і наведене підтверджується дослідженими судом письмовими доказами та поясненнями позивачки у судовому засіданні.

Згідно з ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу (ч. 4 ст. 32 КЗпП України).

При зміні істотних умов праці власник повинен дотримуватися встановленого порядку. Правовим документом про таку зміну є наказ про зміну істотних умов праці у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці. Працівники, істотні умови праці яких у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці підлягають зміні, персонально попереджаються про дату таких змін (не пізніше ніж за два місяці до змін).

Попередження - це пропозиція працівникові продовжувати роботу після того, як власник з додержанням встановленого строку змінить істотні умови праці. Працівник може цю пропозицію прийняти і продовжувати роботу при змінених істотних умовах праці, а може відмовитися від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці.

В постанові Верховного Суду від 27 серпня 2024 року у справі №521/1892/22 (провадження №61-1538св24) зроблено правовий висновок, що зміна істотних умов праці відбувається за тією самою посадою, у тій самій установі, де працівник працював до такої зміни. Пропозиція обійняти інші посади не є зміною істотних умов праці.

Як встановлено судом, Наказом КНП «Бурштинська центральна міська лікарня» від 18 квітня 2024 року №106 «Про зміну істотних умов праці» ОСОБА_1 з 19 червня 2024 року переведено з посади начальника відділу кадрів КНП «Бурштинська центральна міська лікарня» на посаду інспектора з кадрів шостого тарифного розряду КНП «Бурштинська центральна міська лікарня» на умовах неповного робочого часу; встановлено ОСОБА_1 з 19.06.2024 року режим роботи неповного робочого часу: щопонеділка, щовівторка, щосереди, щочетверга та щоп`ятниці з 09.00 год. по 13:00 год., без обідньої перерви; затверджено посадову інструкцію інспектора з кадрів КНП «Бурштинська центральна міська лікарня»; попереджено ОСОБА_1 про її право відмовитись від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці відповідно до ч. 4 ст. 32 КЗпП України; внесено зміни в Структуру і штатну чисельність працівників КНП «Бурштинська центральна міська лікарня», а саме скорочено посаду начальника відділу кадрів з 19.06.2024 року; внесено відповідні зміни в Структуру і штатну чисельність працівників КНП «Бурштинська центральна міська лікарня», а саме введено посаду інспектора з кадрів з 19.06.2024 року.

Отже, ОСОБА_1 до 19 червня 2024 року перебувала на посаді начальника відділу кадрів КНП «Бурштинська центральна міська лікарня».

Згідно посадової інструкції, що відповідає загальним вимогам довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, який затверджено наказом Мінпраці від 29 грудня 2004 року №336, посада - начальник відділу кадрів - відноситься до професійної групи «Керівники», посада інспектор з кадрів, належить до професійної групи «Фахівці», що підтверджується в тому числі посадовою інструкцією інспектора з кадрів, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 56). В посадових інструкціях зазначено вимоги щодо досвіду, кваліфікації, освіти, яку необхідно мати робітнику для працевлаштування на відповідні посади.

Місцевий суд проаналізував у співставленні завдання і функції, кваліфікаційні вимоги професійної групи «Керівник» та професійної групи «Фахівець» та дійшов вірного висновку, що відповідач порушив вимоги ч. 3 ст. 32 КЗпП України, яка допускає зміну істотних умов праці лише в межах тієї самої спеціальності, кваліфікації чи посади, здійснивши переведення ОСОБА_1 з однієї посади на іншу.

Що стосується доводів апелянта про те, що представниками відповідача та свідками неодноразово підтверджувалось, що позивачка не мала жодних підлеглих і не існувало відділу як такого, що давало б змогу говорити про її функції з керування «відділом» кадрів; ОСОБА_1 було змінено істотні умови праці, однак залишено без змін ключові умови трудового договору: місце роботи і трудові функції (облік працівників, прийом, звільнення, ведення трудових книжок тощо), то такі не спростовують факту зміни посади позивача. І така зміна не є зміною істотних умов праці.

Твердження апелянта про право КНП «Бурштинська центральна міська лікарня» самостійно визначати свою організаційну структуру і необхідність скорочення штату у зв`язку з критичною ситуацією по оплаті праці теж правильності вищевказаних висновків не спростовує. Як зазначалося, зокрема, Верховним Судом в постановах від 27 серпня 2024 року у справі №521/1892/22 (провадження №61-1538св24), від 14 вересня 2022 року у справі №317/181/19 (провадження №61-21021св21), факт скорочення посади сам по собі виключає звільнення за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України, оскільки відсутні передбачені частиною третьою статті 32 КЗпП України обставини. Про визначену частиною третьою статті 32 КЗпП України зміну істотних умов праці можливо стверджувати тоді, коли посада працівника не скорочується, а лише змінюються істотні умови праці за цією посадою.

Зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку із зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці (постанова Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року у справі №203/2164/21 (провадження №61-15358св23)).

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування Наказу Комунального некомерційного підприємства «Бурштинська центральна міська лікарня» Бурштинської міської ради Івано-Франківської області від 18 квітня 2024 року №106 «Про зміну істотних умов праці», яким переведено ОСОБА_1 , начальника відділу кадрів КНП «Бурштинська центральна міська лікарня», на посаду інспектора з кадрів шостого тарифного розгляду КНП «Бурштинська центральна міська лікарня» з 19 червня 2024 року, підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи.

Визнання незаконним та скасування Наказу КНП «Бурштинська центральна міська лікарня» від 18 квітня 2024 року №106 «Про зміну істотних умов праці» тягне за собою поновлення ОСОБА_1 на її посаді із виплатою відповідачем позивачу різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

За таких обставин судом також правомірно поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу кадрів Комунального некомерційного підприємства «Бурштинська центральна міська лікарня» Бурштинської міської ради Івано-Франківської області з 19 червня 2024 року і зобов`язано Комунальне некомерційне підприємство «Бурштинська центральна міська лікарня» Бурштинської міської ради Івано-Франківської області нарахувати та виплатити їй різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Що стосується стягнення з відповідача в користь позивачки 6000 грн. на відшкодування моральної шкоди, то рішення суду в цій частині також є законним та обґрунтованим.

Так, згідно ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановивши порушення відповідачем норм трудового законодавства України щодо позивачки, яку було незаконно переведено на нижче оплачувану посаду, та врахувавши принципи законності та справедливості, а також взявши до уваги характер та обсяг страждань, яких зазнала позивачка, характер вимушених змін у її життєвих стосунках, час і зусилля витрачені нею для захисту її прав та інші встановлені обставини справи, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення її вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 6000,00 грн.

Отже, суд дійшов правильного висновку, частково задовольнивши позовні вимоги.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині виходу за межі позовних вимог колегією суддів також не встановлено, оскільки позивач при зверненні до суду з позовом просила, зокрема, визнати незаконним (протиправним) та скасувати наказ про переведення ОСОБА_1 на посаду інспектора з кадрів КНП «Бурштинська центральна міська лікарня» Бурштинської міської ради Івано-Франківської області. А після отримання копії такого наказу уточнено його номер та дату.

Також додаткове рішення ухвалено із дотриманням норм закону, місцевий суд правильно стягнув з відповідача в користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн. Жодних доводів щодо незаконності такого стягнення апеляційна скарга не містить, а її доводи стосуються незаконності та необґрунтованості рішення по суті спору, яке, як встановлено апеляційним судом, ухвалено з дотриманням вимог закону. Тому відсутні підстави для скасування додаткового рішення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані рішення відповідають вимогам закону, ґрунтуються на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для їх скасування по доводах апеляційної скарги відсутні.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, підстав для нового розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Бурштинська центральна міська лікарня» Бурштинської міської ради Івано-Франківської області залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду від 30 січня 2025 року та додаткове рішення Галицького районного суду від 10 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 26 травня 2025 року.