КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/1151/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Саліхова В. В.,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Калініна Сергія Костянтиновича, який діє в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Деснянського районного суду міста Києва

від 12 квітня 2024 року

у складі судді Панченко О. М.

у цивільній справі № 754/2537/24 Деснянського районного суду міста Києва

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 28.12.2021 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 2747980. Всупереч умовам кредитного договору, незважаючи на повідомлення, відповідач ОСОБА_1 не виконав свого зобов`язання.

11.08.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 11082023, у відповідності до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому Права Вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Лінеура Україна» Права Вимоги до Боржників, вказаними у Реєстрі боржників. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості.

З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 11.08.2023 позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій.

Таким чином, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором № 2747980 в розмірі 73 586,82 грн, з яких: 14 400 грн - сума заборгованості по основному боргу; 59 186,82 грн - сума заборгованості по відсотками, яку просив стягнути у судовому порядку.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 12 квітня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» суму заборгованості за Кредитним договором № 2747980 в розмірі 73 586,82 грн та судовий збір у розмірі 3 028 грн.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, адвокат Калінін С. К., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, вказуючи, що рішення прийняте з неправильним застосуванням судом норм матеріального права, при цьому суд не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, підійшов формально до встановлення обставин справи, що потягло за собою неправильне вирішення справи по суті, не сприяв повному, об`єктивному її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Вважає, що суд першої інстанції всупереч вимог ст. 95 ЦПК України взяв до уваги неналежно оформлені докази, надані позивачем, що призвело до незаконного задоволення позовних вимог. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом та суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, лише у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Належний порядок посвідчення копій документів, які надаються як докази позивачем, визначено правовими висновками Верховного Суду у постанові від 29.01.2021 року у справі № 922/51/20.

Також, позивач не надав суду докази про отримання ОСОБА_1 листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, про здійснення входу останньою на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, а тому в матеріалах справи відсутні докази укладання кредитного договору в електронному вигляді, що відповідає висновкам Верховного Суду.

В матеріалах справи відсутні докази, з яких можна було б установити, що ОСОБА_1 пройшов ідентифікацію у інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Лінеура Україна» при вході в особистий кабінет, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», через номер телефону, який він сам зазначив. Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 не визнавав факт заповнення формуляру заяви або іншої форми про прийняття пропозиції в електронній формі, отримання одноразового ідентифікатора, а також вчинення інших дій, які можна розцінювати як прийняття пропозиції укласти електронний договір.

Позивачем не надано належних доказів на підтвердження перерахування відповідачу коштів по кредитному договору - розрахункового документа (платіжного доручення, меморіального ордеру, тощо) або виписки з банківського рахунку, які б відповідали вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Таким чином, відсутність в матеріалах справи первинних документів не тільки позбавляє суд можливості перевірити факт отримання позичальником коштів у кредит, але і перевірити розмір спірної заборгованості, порядок її нарахування, а також підстав та порядку нарахування відсотків за користування кредитом.

Представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України (у редакції на час відкриття апеляційного провадження) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Учасники належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції до електронних кабінетів.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 28 грудня 2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2747980, відповідно до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» надає відповідачу кредит у розмірі 14 400 грн строком на 360 днів з можливістю пролонгації та авто пролонгації відповідно до умов договору, зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 726,35% річних від суми кредиту в розрахунку 1,99% на добу, а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки за користування коштами і виконати свої зобов`язання згідно з договором у повному обсязі. Дата укладення договору вважається дата перерахування грошових коштів на банківський рахунок клієнта.

Договір укладено в електронній формі й підписано електронним підписом позичальника, що відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора.

Перерахування кредитних грошових коштів позичальнику підтверджується інформаційний листом платіжного сервісу ТОВ «Універсальні платіжні рішення» №1-2902 від 29.02.2024 про перерахування коштів.

У наслідок неналежного виконання взятих на себе зобов`язань у відповідача ОСОБА_1 виникла заборгованість за кредитним договором № 2747980 в розмірі 73 586,82 грн, з яких: 14 400 грн - сума заборгованості по основному боргу; 59 186,82 грн - сума заборгованості по відсотками.

11.08.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № 11082023, у відповідності до умов якого, ТОВ «Лінеура Україна передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Лінеура Україна» права вимоги до боржників, вказаними у Реєстрі боржників (а. с. 16-17).

Відповідно до витягу реєстру прав вимоги від 11.08.2023 до Договору факторингу № 11082023 від 11.08.2023, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 73 586,82 грн, з яких: 14 400 грн - сума заборгованості по основному боргу; 59 186,82 грн - сума заборгованості по відсоткам (а. с. 20).

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із встановленого факту укладення між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 кредитного договору в електронній формі, правомірному відступленні права вимоги за цим договором ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», та доведеному неналежному виконанні відповідачем своїх зобов`язань з повернення кредиту та сплати відсотків. При цьому заперечення відповідача щодо відсутності доказів укладення договору та отримання коштів були відхилені судом через їх необґрунтованість та відсутність належних підтверджуючих документів.

Колегія суддів погоджується із висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Нормою статті 639 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України. У справах про стягнення кредитних коштів на банк або іншу фінансову установу покладений обов'язок довести факт передачі коштів позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, в іншому випадку, без доведення цього факту, втрачається право банку (фінансової установи) на пред`явлення будь-якої вимоги.

Судом встановлено факт укладення 28.12.2021 кредитного договору № 2747980 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 в електронній формі шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаного електронним підписом позичальника через одноразовий ідентифікатор, що відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» прирівнюється до письмової форми.

Судом також встановлено й підтверджується матеріалами справи, що на виконання умов вказаного договору кредитодавець надав відповідачу грошові кошти (кредит) у розмірах та на умовах, встановлених договором. Перерахування кредитних грошових коштів позичальнику підтверджується інформаційний листом платіжного сервісу ТОВ «Універсальні платіжні рішення» №1-2902 від 29.02.2024 про перерахування коштів.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги про непроходження авторизації (ідентифікації) та непідписання договору, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до положень ст. 207 ЦК України, електронний документ прирівнюється до письмової форми правочину. Спеціальне законодавство у сфері електронної комерції (Закони України «Про електронну комерцію» та «Про електронні документи та електронний документообіг») не заперечує юридичної сили електронних документів та договорів, укладених шляхом обміну електронними повідомленнями. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає можливість підписання електронного правочину, зокрема, електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Одноразовим ідентифікатором, як визначено ч. 1 ст. 3 цього ж Закону, є алфавітно-цифрова послідовність, яку отримує особа, що приймає оферту, шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції.

Таким чином, використання відповідачем логіну та паролю для входу в особистий кабінет та/або введення одноразового ідентифікатора, надісланого на його контактний номер телефону, є належним способом ідентифікації та підписання електронного договору, що відповідає вимогам чинного законодавства. Відсутність окремого письмового договору на паперовому носії або власноручного підпису не спростовує факту укладення договору в електронній формі у встановлений законом спосіб.

Суд звертає увагу, що вказані договори підписані електронними підписами, використання яких не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про електронний цифровий підпис», електронний цифровий підпис за своїм правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису у визначених законом випадках, а електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через його електронну форму. Аналогічно, у цивільному праві діє загальна презумпція правомірності правочину, встановлена статтею 204 Цивільного кодексу України, відповідно до якої правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або не визнана судом.

У контексті електронного правочину, вчинення дій з використанням особистого кабінету, логіну, паролю та/або одноразового ідентифікатора, наданого особі при реєстрації, створює презумпцію того, що ці дії вчинені саме цією особою. Якщо відповідач заперечує факт власного волевиявлення на укладення кредитного договору в електронній формі або стверджує, що електронний підпис був вчинений не ним, а іншою особою, тягар доведення цих обставин покладається саме на відповідача відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України.

Таким чином, просте заперечення факту авторизації та підписання договору без надання належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність вад волевиявлення або вчинення електронного підпису іншою особою, не є достатньою підставою для спростування презумпції дійсності правочину та вчинення електронного підпису саме відповідачем. Відповідач не надав жодних доказів несанкціонованого доступу до його особистого кабінету, використання його персональних даних третіми особами чи будь-яких інших обставин, які б свідчили про відсутність його вільної волі на укладення договору або фальсифікацію електронного підпису.

Доказів того, що його персональні дані (копія паспорта громадянина України, картка фізичної особи-платника податків, реквізити банківської картки на яку первісними кредиторами здійснювалося перерахування позичених грошових коштів, номер телефону) були використані товариствами для укладення кредитних договорів від його відповідача, останнім суду не надані. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно нього шахрайських дій відповідач не звертався, як і не оскаржував правомірність укладених договорів.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не надав доказів отримання ОСОБА_1 листа на електронну пошту та смс-повідомлень, а також доказів здійснення входу до особистого кабінету, що свідчить про відсутність доказів укладення кредитного договору в електронному вигляді, також є безпідставними, адже факт укладення електронного договору підтверджується не повідомленнями про вхід, а самим електронним договором, підписаним електронним підписом із одноразовим ідентифікатором, що передбачено ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Надання копії електронного договору, підписаного таким ідентифікатором, є достатнім доказом прийняття оферти відповідачем.

Відхиляючи як необґрунтовані доводи апеляційної скарги про відсутність доказів надання (перерахування) відповідачу кредитних коштів, колегія суддів виходить з наступного. Первісний кредитор ТОВ «Лінеура Україна» є фінансовою, а не банківською установою. Зважаючи на положення Закону України «Про платіжні послуги», інформаційний лист платіжного сервісу (платіжної системи), через який здійснювалося перерахування коштів, є первинним обліковим документом, що підтверджує факт здійснення платіжної операції та всі її реквізити.

Наданий позивачем інформаційний лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення» №1-2902 від 29.02.2024 містить інформацію про перерахування коштів на банківську картку визначену відповідачем в договорі кредиту, що у сукупності з іншими доказами, такими як укладений кредитний договір та розрахунок заборгованості, належним чином підтверджує факт надання кредитних коштів відповідачу. Вимога апелянта про надання саме банківської виписки є помилковою, оскільки платіжні операції в даному випадку здійснювалися через небанківську платіжну систему, і відповідний інформаційний лист є належним первинним документом, що підтверджує транзакцію.

Також, враховуючи умови надання кредитних коштів, колегія суддів зазначає, що саме боржник має доступ до свого рахунку, зазначеного в договорі, і в підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладених договорів, мав можливість представити суду по такому рахунку виписку. Між тим, правом надання таких доказів відповідач також не скористався.

Отже, доводи апеляційної скарги про недоведеність укладення кредитного договору та перерахування коштів є необґрунтованими та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, які належно оцінені судом першої інстанції. Крім того, колегія суддів враховує ту обставину, що відповідач фактично не заперечує факт отримання ним кредитних коштів, а тому такі її доводи є суперечливими відносно висловленої ним позицією.

За розрахунком, здійсненим позивачем, загальний розмір заборгованості за кредитним договором № 2747980 становить 73 586,82 грн, з яких: 14 400 грн - основна сума заборгованості; 59 186,82 грн - заборгованість по відсотками.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02.10.2020 у справі № 911/19/19 зазначив, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Здійснений позивачем розрахунок підтверджується матеріалами справи, відповідає вимогам закону, відповідачем не спростований, й сумнівів у колегії суддів не викликає. Доказів належного виконання взятих зобов`язань (повернення кредиту й сплати процентів) перед позивачем за умовами договору не надано

Отже встановивши, що право грошової вимоги до ОСОБА_1 у розмірі 73 586,82 грн. (14 400 грн основного боргу та 59 186,82 грн відсотків) первісним кредитором на підставі укладеного 11 серпня 2023 року договору факторингу № 11082023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «ЄАПБ», відступлене позивачу, суд першої інстанції врахувавши положення ст. ст. 525, 526, 629, 1054 Цивільного кодексу України, Закон України «Про електронну комерцію», дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» та стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості у розмірі 73 586,82 грн та судового збору у розмірі 3 028 грн.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Доводи апеляційної скарги про неналежно оформлених доказів всупереч ст. 95 ЦПК України (без подання оригіналу та без належного засвідчення копій) колегія суддів відхиляє, адже відповідно до частини 5 статті 100 ЦПК України, паперова копія електронного доказу не береться судом до уваги лише у випадку, якщо оригінал не подано та учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність копії оригіналу. Відповідач протягом розгляду справи в суді першої інстанції не заявляв обґрунтованих сумнівів щодо відповідності поданих позивачем паперових копій електронних доказів їх оригіналам, а отже обґрунтовано взяв такі копії до уваги. Посилання апелянта на загальні вимоги до письмових доказів є недоречним у випадку електронних доказів, порядок подання та оцінки яких регулюється спеціальною статтею 100 ЦПК України.

Отже, приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Калініна Сергія Костянтиновича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Є. П. Євграфова

О. В. Желепа

В. В. Саліхов