провадження № 22-ц/824/7762/2025
головуючий у суді І інстанції Кухленко Д.С.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 31 грудня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 14 березня 2019 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 769455039, який було підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора MNV7PC58. За умовами вказаного договору ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді кредитної лінії, у розмірі кредитного ліміту на суму 10 900 грн на умовах строковості, зворотності та платності, шляхом перерахування грошових коштів на його банківську карту. На підставі договору факторингу № 28/1118-01, укладеного 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», додаткових угод, якими продовжено строк дії договору до 31 грудня 2020 року, та реєстру прав вимоги № 136 від 1 червня 2021 року до вказаного договору, до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача на загальну суму 29 132,56 грн.

5 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» і ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 05/0820-01, строк дії якого закінчується 4 серпня 2021 року. В подальшому ТОВ «Таліон Плюс» і ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» уклали ряд додаткових угод, якими продовжено строк дії договору факторингу до 30 грудня 2024 року включно, всі інші умови залишилися без змін. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 11 від 31 серпня 2023 року до договору факторингу № 05/0820-01 від 5 серпня 2020 року від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 42 920,51 грн. 28 жовтня 2024 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» і ТОВ «Юніт Капітал» було укладено договір факторингу № 28/10/20/У, відповідно до умов якого ТОВ «Юніт Капітал» відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором на загальну суму 42 920,51 грн. З огляду на зазначене, загальна сума заборгованості відповідача за кредитним договором станом на день звернення до суду з вказаним позовом становить 42 920,51 грн. Враховуючи викладене, просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 769455039 від 1 березня 2021 року в розмірі 42 920,51 грн і судові витрати.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 31 грудня 2024 року позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» заборгованість за Кредитним договором № 769455039 від 1 березня 2021 року у розмірі 10 973,80 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 619,35 грн, витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1 022,71 грн.

Не погоджуючись із указаним рішенням представник Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» - Тараненко Артем Ігорович звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо застосування ст. 1048 ЦК України для нарахування позивачем процентів після закінчення строку дії кредитного договору. У позивача наявні всі правові підстави для стягнення відсотків за кредитним договором, як в межах строку його дії (відповідно до ст.1048 ЦК України), так і після спливу строку кредитування (відповідно до ст.625 ЦК України).

Звертає увагу, що сума заборгованості, зазначена у виписці, не є результатом нарахувань, здійснених Позивачем. Натомість, вона відображає фактичний обсяг боргових зобов`язань, які були нараховані попередніми кредиторами та за якими позивач набув право вимоги в порядку, передбаченому статтею 516 Цивільного кодексу України. Більше того, позивач не здійснював жодних додаткових нарахувань відсотків, що свідчить про його сумлінне ставлення до своїх прав та обов`язків як нового кредитора.

11 лютого 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 , в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що питання не стоїть в нарахуванні процентів новим кредитором, або надання доказів нарахування (виписки та розрахунки), питання стоїть, що кредитор має право нараховувати проценти за строк користування кредиту, тобто - 30 днів. Вказаний строк - це істотна умова будь-якого кредитного договору. І саме вказаний алгоритм нарахування такої заборгованості не узгоджений кредитним договором. Вимоги за ч. 2 ст. 625 ЦКУ позивачем не заявлялись. В справі відсутні докази розрахунку заборгованості саме за ст.625 ЦКУ.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що 1 березня 2021 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ОСОБА_1 було укладено договір № 769455039, який було підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора MNV7PC58, за умовами якого відповідачу було надано кредит у розмірі 10 900 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 0,34% від суми кредиту за кожний день користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту до закінчення строку кредиту, визначеного в п. 1.3. цього договору 30 днів; сукупна вартість кредиту становить 12 011,80 грн і включає в себе: 10 900 грн суму кредиту, 1 111,80 грн проценти за користування кредитом(а.с.12-21).

Відповідно до копії платіжного доручення № 91e382b-2ad0-4273-983a-c923087c3937, 14 01/03/2021 ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» здійснило ОСОБА_1 переказ коштів згідно договору № 769455039 в розмірі 10 900 гривень(а.с.32).

Згідно з розрахунком заборгованості за договором № 769455039 станом на 29 березня 2021 року сплатив на користь ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» грошові кошти в розмірі 1 038,00 гривень, з яких: 0,32 грн було зараховано в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту, 1 037,68 грн було зараховано в рахунок погашення заборгованості за нарахованими процентами (а.с.69-70).

28 листопада 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» (Первісним кредитором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Таліон Плюс" було укладено Договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до умов якого до ТОВ "Таліон Плюс" перейшло право грошової вимоги до Відповідача за Кредитним договором № 769455039 від 1 березня 2021 року (а.с.35-40).

28 листопада 2019 року між Первісним кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю "Таліон Плюс" укладено додаткову угоду №19, згідно якою строк дії договору факторингу № 28/1118-01 продовжено до 31 грудня 2020 року.

31 грудня 2020 року між сторонами укладено додаткову угоду №26, що продовжила дію строку договору факторингу № 28/1118-01 до 31 грудня 2021 року.

31 грудня 2021 року між сторонами укладено додаткову угоду №27, що продовжила дію строку договору факторингу № 28/1118-01 до 31 грудня 2022 року.

31 грудня 2022 року між сторонами укладено додаткову угоду №31, що продовжила дію строку договору факторингу № 28/1118-01 до 31 грудня 2023 року.

31 грудня 2023 року між сторонами укладено додаткову угоду №32, що продовжила дію строку договору факторингу № 28/1118-01 до 31 грудня 2024 року.

Предметом договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року є відступлення вимоги, зазначені в реєстрах прав вимоги.

Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги №136 від 1 червня 2021 року до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року (урахуванням додаткових угод до нього), ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до ОСОБА_1 на загальну суму 29 132,56 грн.

5 серпня 2020 року між ТОВ "Таліон Плюс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Онлайн Фінанс" було укладено Договір факторингу № 05/0820-01, строк дії якого закінчується 4 серпня 2021 року (а.с.52-55).

В подальшому ТОВ "Таліон Плюс" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Онлайн Фінанс" уклали ряд додаткових угод: №2 від 3 серпня 2021 року, та №3 від 30 грудня 2022 року, якими продовжено строк дії Договору факторингу до 30 грудня 2024 року включно, всі інші умови залишились без змін.

Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 11 від 31 серпня 2023 року до Договору факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до Відповідача на загальну суму 42 920,51 грн (а.с.57-60).

В подальшому, 28 жовтня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Онлайн Фінанс" та Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» укладено Договір факторингу № 28/10/24-У у відповідності до умов якого Фактор зобов`язуються передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові Право грошової Вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - Боржників, включаючи суму основного зобов`язання, плату за позикою (проценти за користування позикою та проценти на прострочену позику), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту (а.с.61-64).

Відповідно до Акта прийому-передачі Реєстру Боржників за Договором факторингу № 28/10/24-У від 28 жовтня 2024 року від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до Позивача перейшло право вимоги до Відповідача на загальну суму 42 920,51 грн (а.с.зворотній бік-66).

У рахунок погашення заборгованості за договором № 769455039 від 1 березня 2021 року на рахунок ТОВ «Таліон Плюс» ОСОБА_1 грошові кошти не сплачено, що підтверджується розрахунком заборгованості(а.с.69-70).

Згідно з випискою з особового рахунку за кредитним договором № 769455039, заборгованість ОСОБА_1 станом на 8 листопада 2024 року включно становить 42 920,51 грн, яка складається із: 10 899,68 грн прострочена заборгованість за сумою кредиту, 32 020,83 грн прострочена заборгованість за процентами (а.с.72).

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача заборгованість за Кредитним договором № 769455039 від 1 березня 2021 року у розмірі 10 973,80 грн, суд першої інстанції виходив із того, що визначена позивачем до стягнення заборгованість по нарахованих і несплачених процентах за користування кредитом включає період, який виходить за межі строку кредитування, а тому такі вимоги є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Також судом було враховано, що ОСОБА_1 сплатив на користь ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» в рахунок погашення заборгованості за договором № 769455039 грошові кошти в розмірі 1 038 грн, які були зараховані в рахунок погашення заборгованості по нарахованим відсоткам за користування кредитними коштами, а тому вимога позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за відсотками задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відновлення становища, яке існувало до порушення.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції було встановлено укладення договору позики між позивачем та відповідачем та встановлено правомірність відступлення права грошової вимоги позивача до відповідача за кредитним договором.

Матеріали справи не містять заперечень ні позивача, ні відповідача щодо висновків суду в цій частині, а тому вважаються встановленими.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою, сторона позивача не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови у стягненні відсотків та зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо застосування ст. 1048 ЦК України для нарахування позивачем процентів після закінчення строку дії кредитного договору та вважає, що у позивача наявні всі правові підстави для стягнення відсотків за кредитним договором, як в межах строку його дії (відповідно до ст.1048 ЦК України), так і після спливу строку кредитування (відповідно до ст.625 ЦК України).

За положеннями статей 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст.1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

З аналізу зазначених норм матеріального права слідує, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Встановлені фактичні обставини в справі свідчать про те, що за умовами укладеного між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та відповідачем кредитного договору, дана фінансова установа надала позичальнику суму кредиту, яку останній зобов`язувався повернути в повному обсязі у визначений договором строк кредитування 30 днів, до 31 березня 2021року.

Таким чином, є правильним висновок суду першої інстанції про те, що позикодавець відповідно до ст.1048 ЦК України мав право стягнути заборгованість по нарахованих і несплачених процентах за користування кредитними коштами в межах погодженого сторонами строку кредитування 30 днів, тобто до 31 березня 2021 року, після закінчення строку дії договору в позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.

Судом першої інстанції правильно було встановлено, що визначена позивачем до стягнення заборгованість по нарахованих і несплачених процентах за користування кредитом включає період, який виходить за межі строку кредитування, а тому є безпідставним і задоволенню не підлягає.

За умовами укладеного між сторонами договору, сукупна вартість кредиту становить 12 011,80 грн і включає в себе: 10 899,68 грн суму кредиту, 74,12 грн проценти за користування кредитом.

За таких обставин, з урахуванням викладеного, суд правильно вважав, що відповідач повинен був сплатити кредитору відсотки за вказаним кредитним договором у розмірі 1 111,80 грн (10900,00 грн х 0,34 % х 30 днів).

Вказаний розрахунок стороною позивача не спростований.

Крім того як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 29 березня 2021 року ОСОБА_1 сплатив на користь ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» в рахунок погашення заборгованості за договором № 769455039 грошові кошти в розмірі 1 038 грн, які були зараховані в рахунок погашення заборгованості по нарахованим відсоткам за користування кредитними коштами, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.69-70), а тому вимога позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за відсотками задоволенню не підлягає.

Таким чином, з огляду на зазначене, оскільки відповідач умови кредитного договору належним чином не виконував, право вимоги за цим договором перейшло до позивача, то суд першої інстанції правильно вважав за необхідне, частково задовольняючи позовні вимоги, стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Юніт Капітал» заборгованість за договором № 769455039 від 1 березня 2021 року в розмірі 10 973 гривень 80 копійки.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не здійснював жодних додаткових нарахувань відсотків, що свідчить про його сумлінне ставлення до своїх прав та обов`язків як нового кредитора та про те, що сума заборгованості, зазначена у виписці відображає фактичний обсяг боргових зобов`язань, які були нараховані попередніми кредиторами та за якими позивач набув право вимоги в порядку, передбаченому статтею 516 Цивільного кодексу України не заслуговують на увагу, оскільки в даному випадку питання щодо нарахування процентів новим кредитором, або надання доказів нарахування (виписки та розрахунки) не є обставиною, яка встановлюється судом, в даному випадку питання полягає в тому, що кредитор має право нараховувати проценти за строк користування кредиту, тобто - 30 днів.

В апеляційній скарзі позивач також посилається на те, що умовами кредитного договору було погоджено, що проценти, нараховані після закінчення строку дії договору, є процентами за користування грошовими коштами в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України.

Однак, такі доводи колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Згідно з п.4.3. договору, проценти, нараховані після закінчення строку дії цього договору (після 90 дня від дати закінчення Дисконтного періоду) чи його дострокового розірвання, у розмірі визначеному в п.1.7.2. Договору, є процентами за користування грошовими коштами в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 червня 2020 року у справі №922/3578/18 зазначила, що системний аналіз частини другої статті 536, частини другої статті 625 та статті 627 ЦК України дозволяє дійти висновку, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору.

Отже, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожний день прострочення).

Санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань (пункт 8.32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18).

В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що позивачем було заявлено до стягнення з відповідача проценти за користування кредитними коштами поза межами строку кредитного договору. При цьому позовних вимог про стягнення грошових коштів за прострочення виконання зобов`язання позивач не заявляв.

Отже, умовами договору не було визначено іншого розміру відсотків за прострочення виконання зобов`язання, ніж передбачено у ч.2 ст.625 ЦК України, а саме трьох відсотків річних.

Розрахунку заборгованості в порядку ч.2 ст.625 ЦК України із указанням періоду нарахування відповідних сум, бази для нарахування таких сум, позивач не надавав та вимог про стягнення таких коштів не заявляв.

За неповернення кредитних коштів після закінчення строку, на який вони були видані, може настати відповідальність, передбачена ст.625 ЦК України, проте регулятивна норма ч.1 ст.1048 ЦК України і охоронна норма ч.2 ст.625 Кодексу не можуть застосовуватись одночасно, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на правничу допомогу, то апеляційна скарга не містить доводів та обґрунтувань щодо стягнутого судом першої інстанції розміру, а тому колегія суддів не вбачає підстав для зміни рішення в цій частині, з урахуванням того, що судом першої інстанції обґрунтовано зменшено розмір витрат на правничу допомогу та стягнуто витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 31 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба