ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 636/6969/23
Номер провадження 22-ц/818/178/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.

розглянувши розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 13 червня 2024 року в складі судді Буніна Є.О. у справі № 636/6969/23 за позовом ОСОБА_1 до Чугуївського відділу державної виконавчої служби у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Державної казначейської служби України, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органу державної влади

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Чугуївського відділу державної виконавчої служби у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі Чугуївський ВДВС у Чугуївському районі Харківської області СМУ МЮ), Державної казначейської служби України (далі ДКСУ) в якому просив стягнути з Державного бюджету України на користь позивача завдану матеріальну шкоду у сумі 29690,24 грн.

Позов мотивовано тим, що постановою старшого державного виконавця Міжрайонного ВДВС по Печенізькому, Чугуївському районах та м. Чугуїв СМУ МЮ (м. Харків) від 13 листопада 2020 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 617/762/16-к, виданого 09 червня 2020 року Жовтневим районним судом м. Харкова про стягнення з нього та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 250 000 грн моральної шкоди.

09 липня 2021 року в межах вказаного виконавчого провадження накладено арешт на його банківський рахунок НОМЕР_1 у АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Проте, на підставі рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року (справа № 520/17546/2020) на вказаний банківський рахунок йому була виплачена компенсація за неотримане речове майно в сумі 35 468,98 грн.

Вважав, що вказані кошти вважаються такими, на які не може бути звернуто стягнення відповідно до п. 2 ч. 2 статті 73 Закону України «Про виконавче провадження».

16 січня 2023 року ним було подано заяву про зняття арешту, яка державним виконавцем була залишена без задоволення у зв`язку з відсутністю документів на підтвердження правового статусу коштів, на які не може бути звернуто стягнення в силу закону.

01 березня 2023 року державним виконавцем направлено платіжну інструкцію для списання грошових коштів за виконавчим документом № 617/762/16-к та 13 березня 2023 року за вказаним виконавчим документом з його рахунку на депозитний рахунок відділу списано 29690 грн 24 коп.

12 січня 2024 року засобами поштового зв`язку ДКСУ подано відзив на позовну заяву, в якому казначейство просило в задоволенні позову відмовити.

Відзив мотивовано тим, що позивач не звертався до органів Казначейства з заявою про повернення коштів з бюджету у порядку встановленому чиним законодавством, виконавчі документи за цією справою не надходили.

Органи Казначейства є лише органом виконання окремих категорій судових рішень, а тому відсутні підстави для стягнення з них судових витрат.

19 січня 2024 року засобами поштового зв`язку Чугуївським ВДВС у Чугуївському районі Харківської області СМУ МЮ подано відзив, в якому відділ просив залишити позов без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що відповідно до наданих АТ КБ «ПриватБанк» рахунок НОМЕР_2 не відноситься до рахунків зі спеціальним чи обмеженим режимом використання, накладення арешту на кошти на якому заборонено. Також, після зарахування на рахунок отримувача спірні кошти втратили свій цільовий статус (пенсії, соціальних виплат тощо), у зв`язку з чим на них обґрунтовано звернуто стягнення в межах виконавчого провадження.

На час винесення ухвали Харківським апеляційним судом від 09 травня 2023 року, грошові кошти були розподілені та перераховані відповідно до чинного законодавства.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 13 червня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банківський рахунок ОСОБА_1 НОМЕР_2 не відноситься до рахунків зі спеціальним чи обмеженим режимом використання, накладення арешту на кошти на якому заборонено, кошти після зарахування на рахунок отримувача є його власністю, втратили свій цільовий статус (пенсії, соціальних виплат тощо), а тому спірні грошові кошти з даного рахунку були перераховані відповідно до чинного законодавства та поверненню не підлягають.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, 05 липня 2024 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне дослідження письмових доказів та встановлення обставин, що мають значення для справи, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що правомірність дій державного виконавця щодо звернення арешту та подальшого звернення стягнення на грошові кошти боржника вже була предметом судового розгляду та постановами Харківського апеляційного суду від 09 травня 2023 року у справі № 639/829/23 та від 07 листопада 2023 року у справі № 639/3488/23, визнано неправомірними дії державного виконавця щодо направлення платіжної інструкції для списання грошових коштів за виконавчим документом №o 617/762/16-к та списання коштів з рахунку в сумі 29 690,24 грн. Вказував, що судами було встановлено, що на картковий рахунок в АТ КБ «ПриватБанк», відкритий на ім`я ОСОБА_1 , було зараховано грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в сумі 35 468,98 грн та саме з цієї суми кошти в розмірі 29 690,24 грн були списані державним виконавцем, тобто з коштів, звернення стягнення на які заборонено законом.

В результаті неправомірних (протиправних) дій державного виконавця було незаконно звернено стягнення на належні йому кошти та завдано збитки у розмірі 29 690 грн 24 коп., які підлягають відшкодуванню у судовому порядку.

10 липня 2024 року засобами поштивого зв`язку Чугуївським ВДВС у Чугуївському районі Харківської області СМУ МЮ подано відзив, в якому відповідач просив рішення суду залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що банківський рахунок ОСОБА_1 НОМЕР_2 не відноситься до рахунків зі спеціальним чи обмеженим режимом використання, накладення арешту на кошти на якому заборонено, кошти після зарахування на рахунок отримувача є його власністю, втратили свій цільовий статус (пенсії, соціальних виплат тощо), а тому в подальшому були розподілені та перераховані відповідно до чинного законодавства.

Також, з 16 січня 2023 року боржнику було відомо про арешт коштів на його рахунку, проте постанову про накладення арешт боржник своєчасно не оскаржив, з заявою про вжиття заходів забезпечення не звертався.

01 березня 2023 року державним виконавцем направлена до банку платіжна вимога (інструкція) для списання грошових коштів з рахунків боржника, звернення стягнення на які не заборонено законом. При виконанні постанови державного виконавця AT КБ «ПриватБанк» визначено статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на який заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний був повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів.

Зважаючи, що банк не визнав рахунок UA1958993 таким, на який законом заборонено накладання арешт, то кошти після зарахування на рахунок отримувача є його власністю, втратили свій цільовий статус (пенсії, соціальних виплат тощо), та набули статусу вкладу, а тому кошти державним виконавцем стягнуто з рахунку обґрунтовано.

Вказував, що на час ухвалення постанови Харківським апеляційним судом від 09 травня 2023 року № 639/829/23, грошові кошти були стягнуті з боржника та перераховані стягувачу по виконавчому провадженню відповідно до чинного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше, ніж 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 13 червня 2024 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що 09 червня 2020 року Жовтневим районним судом м. Харкова було видано виконавчий лист № 617/762/16-к, про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , солідарно, на користь ОСОБА_3 спричиненої злочином моральної шкоди в розмірі 250000,00 грн.

Постановою старшого державного виконавця Міжрайонного ВДВС по Печенізькому, Чугуївському районах та м. Чугуїв СМУ МЮ (м. Харків) від 13 листопада 2020 року було відкрито виконавчого провадження № 63577510 з виконання виконавчого листа № 617/762/16-к, виданого 09 червня 2020 року Жовтневим районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ОСОБА_3 спричиненої злочином моральної шкоди в розмірі 250000,00 грн (а. с. 30)

Постановою старшого державного виконавця Міжрайонного ВДВС по Печенізькому, Чугуївському районах та м. Чугуїв СМУ МЮ (м. Харків) від 09 липня 2021 року накладено арешт на грошові кошти боржника ОСОБА_1 , що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом (а. с. 31).

На підставі вказаної постанови на банківський рахунок ОСОБА_1 НОМЕР_1 в АТ КБ «ПриватБанк» було накладено арешт в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів у розмірі 275369 грн (а. с. 34).

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року у справі № 520/17546/2020 визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_3 щодо невиплати ОСОБА_1 при звільненні з військової служби у запас грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, у відповідності до постанови КМУ від 16 березня 2016 року за № 178; зобов`язано в/ч НОМЕР_3 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в розмірі, виходячи із закупівельної вартості станом на день звільнення з військової служби 12 серпня 2020 року (а. с. 35-37).

Як вбачається з виписки по банківському рахунку боржника НОМЕР_1 , 02 липня 2021 року на виконання вказаного рішення в/ч НОМЕР_3 на рахунок ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк» НОМЕР_1 було перераховано 35468 грн 98 коп (а.с. 37).

07 лютого 2023 року за заявою ОСОБА_1 . Міжрайонним ВДВС по Печенізькому, Чугуївському районах та м. Чугуїв СМУ МЮ (м. Харків) повідомлено про відсутність підстав для зняття арешту з коштів боржника в сумі 35468 грн 98 коп у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують правовий статус коштів, на які не може бути звернуто стягнення в силу закону (а.с. 40).

13 березня 2023 року на виконання виконавчого листа № 617/762/16-к на депозитний рахунок відділу надійшли грошові кошти в сумі 29690 грн 24 коп (а.с.54).

Постановою Харківського апеляційного суду від 09 травня 2023 року у справі № 639/829/23 скаргу ОСОБА_1 на незаконні рішення та бездіяльність державного виконавця Чугуївського ВДВС у Чугуївському районі Харківської області СМУ МЮ задоволено частково.

Скасовано постанову старшого державного виконавця Міжрайонного ВДВС служби по Печенізькому, Чугуївському районах та місту Чугуїв СМУ МЮ (м. Харків) Юношева Д.А. від 07 лютого 2023 року у виконавчому провадженні № 63577510 в частині накладення арешту на грошові кошти (грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно) на суму 35 468, 98 грн, які надійшли на картковий рахунок ОСОБА_1 N№ НОМЕР_4 ( НОМЕР_1 ) 02 липня 2021 року, що відкрито в АТ КБ «ПриватБанк»;

визнано неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця ВДВС по Печенізькому, Чугуївському районах та місту Чугуїв СМУ МЮ (м. Харків) Юношева Д.А. щодо не зняття арешту у виконавчому провадженні № 63577510 на грошові кошти (грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно) на суму 35 468, 98 грн, які надійшли на картковий рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_4 ( НОМЕР_1 ) 02 липня 2021 року, що відкрито в АТ КБ «ПриватБанк»;

зобов`язано державного виконавця Міжрайонного ВДВС по Печенізькому, Чугуївському районах та місту Чугуїв Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Юношева Д.А. зняти арешт на грошові кошти (грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно) на суму 35 468, 98 грн, які надійшли на картковий рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_4 ( НОМЕР_1 ) 02 липня 2021 року, що відкрито в АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.44-51).

Постановою Харківського апеляційного суду від 17 листопада 2023 року у справі № 639/3488/23 скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Чугуївського ВДВС у Чугуївському районі Харківської області СМУ МЮ задоволено частково.

Визнано неправомірними дії державного виконавця Чугуївського ВДВС у Чугуївському районі Харківської області СМУ МЮ Юнашева Д.А., в провадженні якого перебувало виконавче провадження № 63577502, щодо звернення стягнення на грошові кошти боржника ОСОБА_1 в сумі 29 690,24 грн, виплачені йому Військовою частиною НОМЕР_3 в рахунок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно на підставі рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року у справі № 520/17546/2020;

Скаргу в частині зобов`язання Чугуївського ВДВС у Чугуївському районі Харківської області СМУ МЮ повернути боржнику ОСОБА_1 незаконно (протиправно) списані з його банківського рахунку грошові кошти в сумі 29 690,24 грн залишено без розгляду (а.с. 57-52).

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині 1 статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1 статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 56 Конституції України надає право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно зі статтею 22 ЦК особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Отже, відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною в силу правил статті 22 ЦК, оскільки частиною 1 цієї статті визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто, порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Частиною 1 статті 1166 ЦК унормовано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що «причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову».

Визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19), від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19 (провадження № 61-8240св20).

Відповідно до частини 1 та 3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як зазначав Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2022 року по справі № 910/10501/19 питання обґрунтованості позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди відповідно до статей 1173, 1174 ЦК України, завданої неправомірними діями державного виконавця, повинно вирішуватися в залежності від підстав позову щодо неможливості повернення надмірно стягнутих з позивача коштів за судовим наказом.

Тобто, за відсутності доказів неможливості стягнення на підставі статті 117 ГПК України на користь боржника безпідставно одержаного стягувачем за наказом, задоволення позовних вимог про відшкодування з Державного бюджету України шкоди за правилами деліктних зобов`язань є передчасним, оскільки норми статті 117 ГПК України є спеціальними і їх застосування не ставиться в залежність від поведінки учасників виконавчого провадження. Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника.

Вказане підтверджується правовою позицією Верховного Суду в цивільних та господарських справах № 642/3839/17, № 757/74887/17-ц, № 757/7971/19-ц, №359/2528/20, № 910/11459/19, № 910/3007/16.

Колегія суддів зазначає, що встановлення обставин порушення державним виконавцем положень Закону України "Про виконавче провадження" (щодо місця виконання рішення, порядку повернення виконавчого документа, направлення постанов у виконавчому провадженні - вказані обставини стали підставою для визнання неправомірними дій державного виконавця у справі № 804/6996/17) не є безумовною підставою для покладення цивільної відповідальності на державу, якщо не буде доведено інших складових цивільного делікту (аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 27.05.2020 у справі №910/5578/19).

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначає, що державним виконавцем неправомірно було звернуто стягнення на його грошові кошті, які було отримано у якості грошової компенсації вартості за неотримане речове майно на підставі рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року. Зазначені обставини було встановлено судовим рішенням, а тому наявні підстави для відшкодування шкоди, яка причинена органами виконавчої служби та розмір якої становить суму коштів, що були безпідставно списані з його рахунку.

Отже, позивачем фактично заявлені вимоги про повернення неправомірно стягнутих коштів. Також, сторонами не заперечується, що спірні кошти в подальшому були перераховані стягувачу в рахунок виконання рішення та наразі кошти не перебувають на рахунку виконавчої служби.

Між тим, матеріали справи не містять доказів, що позивач звертався до суду з вимогами про повернення вказаних коштів, як безпідставно набутих та вказані вимоги залишено без задоволення. Отже, позивачем не втрачена можливість стягнення (повернення) спірних грошових коштів в порядку примусового виконання судового рішення, ухваленого за результатами розгляду позовних вимог на підставі статті 1212 ЦК України.

Вказане свідчить про недоведення позивачем наявності всіх складових цивільного правопорушення, необхідних для настання цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування шкоди, завданої незаконними діями державного виконавця. Таким чином, судова колегія вважає, що звернення позивача з цим позовом до суду про відшкодування з Державного бюджету України шкоди за правилами деліктних зобов`язань на підставі статей 1173, 1174 ЦК України є передчасним, а тому позов задоволенню не підлягає.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що позов не підлягає задоволенню, проте помилково не врахував, що позов подано передчасно.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини 4 статті 376 ЦК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає зміні з викладенням мотивів у редакції цієї постанови.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд фактично залишив апеляційну скаргу без задоволення, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 13 червня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 23 травня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина