ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/6503/24 Номер провадження 22-ц/814/1930/25Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л.І. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О. А., Триголова В.М.

при секретарі Коротун І.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 27 лютого 2025 року, постановлену суддею Савченко Л. І., повний текст ухвали складено дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_1 до Голови Полтавської обласної ради Біленького Олександра Юрійовича про визнання відсутності повноважень призначати та/або звільняти з посади керівника підприємства, визнання контракту недійсним та його розірвання, визнання дій протизаконними та протиправними, визнання дій такими, що призвели до незаконного отримання посади, визнання відсутності повноважень щодо управління діяльністю підприємства та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

21.06.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Голови Полтавської обласної ради Біленького О.Ю. про визнання відсутності повноважень призначати та/або звільняти з посади керівника підприємства, визнання контракту недійсним та його розірвання, визнання дій протизаконними та протиправними, визнання дій такими, що призвели до незаконного отримання посади, визнання відсутності повноважень щодо управління діяльністю підприємства та стягнення моральної шкоди, в якій просив суд:

- визнати відсутність повноважень у відповідача призначати та/або звільняти з посади керівника підприємства державної форми власності шляхом укладення з ним контракту;

- визнати контракт від 17.09.2019, укладений між Полтавської обласної радою в особі відповідача та ОСОБА_2 про призначення генеральним директором ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», недійсним з дня його підписання відповідачем та розірвати його;

- визнати дії відповідача щодо укладення контракту протизаконними та протиправними, такими, що порушують його право на те, що відповідач буде виконувати свої функції відповідно до вимог статті 19 Конституції;

- визнати дії відповідача щодо укладення контракту призвели до незаконного отримання ОСОБА_2 посади керівника ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», що мало наслідком отримання ним повноважень підписувати довіреності на представництво інтересів ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» іншій особі;

- визнати відсутність повноважень у Полтавської обласної ради щодо управління діяльністю ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» в якості його засновника;

- стягнути з бюджету Полтавської області 2 000 000 грн на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому відповідачем порушенням його прав.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 27 лютого 2025 року у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Голови Полтавської обласної ради Біленького Олександра Юрійовича про визнання відсутності повноважень призначати та/або звільняти з посади керівника підприємства, визнання контракту недійсним та його розірвання, визнання дій протизаконними та протиправними, визнання дій такими, що призвели до незаконного отримання посади, визнання відсутності повноважень щодо управління діяльністю підприємства та стягнення моральної шкоди - відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що даний спір за своїм характером є публічно-правовим, тому і вирішення даного спору належить до юрисдикції адміністративних судів, отже, спір позивача є публічно-правовим, який належить розглядати за правилами адміністративного, а не цивільного судочинства. Указані спори підлягають вирішенню у порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби. У випадку зобов`язання особи, яка перебуває (перебувала) на посаді державної (публічної) служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових (посадових) обов`язків, перед судом постає питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди (збитків), а й оцінки правомірності дій такої особи. З урахуванням наведеного, розгляд такої справи згідно з положеннями ст.ст. 19,20 КАС України відноситься до компетенції адміністративного суду та проводиться в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства. Отже, враховуючи суб`єктний склад учасників справи, характер правовідносин, що склались між ними, суд першої інстанції дійшов до висновку, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та має бути вирішений адміністративним судом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у червні 2024 ОСОБА_1 звернувся з тим самим позовом проти Голови Полтавської обласної ради Біленького О.Ю. до Полтавського окружного адміністративного суду (справа №440/6888/24). Суддею Полтавського окружного адміністративного суду Ясиновським І.Г. було постановлено ухвалу від 13.06.2024 про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі. Ухвала мотивована була тим, що у порядку адміністративного судочинства розглядаються справи з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. Пунктом 17 ч.1 ст. 4 КАС України визначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування. Статтею 1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» встановлено, що служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом. Згідно з ч.1 ст. 2 вказаного Закону посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету. Суддею було враховано, що зайняття керівної посади в установі, яка згідно чинного Статуту заснована органом місцевого самоврядування, не свідчить про проходження публічної служби у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України. Відтак, питання укладення контракту про призначення на таку посаду не пов`язані із проходженням ним публічної служби, а тому спір, з приводу якого позивач звернувся до суду, є цивільно-правовим та не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Позивач погодився з позицією Полтавського окружного адміністративного суду, тому перенаправив позов у порядку цивільного судочинства до Октябрського районного суду м. Полтави. Позиція Октябрського районного суду м. Полтави протирічить позиції Полтавського окружного адміністративного суду. Також зазначає, що суд першої інстанції також посилається на норми Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», але тільки відносно Голови Полтавської обласної ради Біленького О.Ю., і не враховує суті його правочину із контрактом щодо керівника «Полтаватеплоенерго» і відсутність публічності служби останнього.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання апеляційного суду 26.05.2025 не з`явилися учасники справи, вони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 07.04.2025 судових повісток про виклик до суду у цивільній справі до електронних кабінетів у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України та поштовим зв`язком (а.с. 53-54), які були доставлені адресатам. При цьому, колегія суддів враховує, що електронний варіант ухвали Полтавського апеляційного суду від 03.04.2025 (про призначення справи до апеляційного розгляду на 26.05.2025 о 14-00 год) розміщено в мережі Інтернет за адресою: https://reyestr.court.gov.ua/ та відповідно оприлюднено. Заяв та клопотань про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції від інших учасників справи не надходило. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції зазначив, що згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно п.2 ч.1 ст. 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно зі статтею 1 цього Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Відповідно до частини 1 статті 2, статті 3 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Посадами в органах місцевого самоврядування є: виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах; виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.

Згідно з абзацом 5 частини 1 статті 10 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» прийняття на службу в органи місцевого самоврядування здійснюється на посади керівника секретаріату (керуючого справами) районної, обласної ради, керуючого справами виконавчого апарату обласних і районних рад, керівників відділів, управлінь та інших працівників органів місцевого самоврядування шляхом призначення відповідно сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.

При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Предметом спору в цій справі є, зокрема, правомірність чи неправомірність дій суб`єкта владних повноважень, а саме голови обласної ради щодо укладення контракту з керівником підприємства, визнання відсутності у останнього повноважень призначати чи звільняти керівника з посади державної форми власності шляхом укладення контракту.

Водночас, у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів ст. 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 2 цієї статті у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до ст. 19 ЦПК України, якою передбачено справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів: суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч.1); суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (ч.2).

При цьому, за ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 3 КАС України:

- адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір;

- публічно-правовий спір - це спір, у якому:

- хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

- хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

- хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: - спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; -

спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, основною визначальною рисою адміністративних правовідносин є владне підпорядкування однієї сторони цих відносин іншій стороні. Сторони в адміністративному спорі ще до його виникнення повинні перебувати у відносинах вертикального підпорядкування.

З огляду на положення статей 1 та 19 ЦПК України, статті 2 КАС України не вважається публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування та суб`єктом приватного права - фізичною особою, в якому фізична особа звернулася до суду за захистом права не публічного, а цивільного, зокрема права на відшкодування завданої шкоди. У такому випадку це спір про цивільне право, хоч в спорі й бере участь суб`єкт публічного права.

Разом із тим, приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватно-правових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, аналіз змісту вказаних вище норм ЦПК України та КАС України дає підстави для висновку, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, із яких виник спір.

У справі, що переглядається, ОСОБА_3 звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави з позовом до відповідача - Голови Полтавської обласної ради Біленького Олександра Юрійовича, в якому просив: - визнати відсутність повноважень у відповідача призначати та/або звільняти з посади керівника підприємства державної форми власності шляхом укладення з ним контракту; - визнати контракт від 17.09.2019, укладений між Полтавської обласної радою в особі відповідача та ОСОБА_2 про призначення генеральним директором ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» недійсним з дня його підписання відповідачем та розірвати його; - визнати дії відповідача щодо укладення контракту протизаконними та протиправними, такими, що порушують його право на те, що відповідач буде виконувати свої функції відповідно до вимог ст. 19 Конституції України; - визнати дії відповідача щодо укладення контракту призвели до незаконного отримання ОСОБА_2 посади керівника ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», що мало наслідком отримання ним повноважень підписувати довіреності на представництво інтересів ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» іншій особі; - визнати відсутність повноважень у Полтавської обласної ради щодо управління діяльністю ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» в якості його засновника; - стягнути з бюджету Полтавської області 2 000 000 грн на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому відповідачем порушенням його прав.

Позов мотивований тим, що Петросян О.П., проаналізувавши положення Законів в ході розгляду цивільної справи №552/6465/22 за позовом ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до нього про стягнення заборгованості, зробив висновки, що ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до цього часу перебуває у державній власності, повноваження відповідача не розповсюджуються на управлінські функції щодо звільнення/призначення керівника підприємства державної форми власності, Полтавська обласна рада ніколи не була засновником ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» і не має повноважень щодо управління діяльністю останнього в якості його засновника, ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» не має зареєстрованого установчого документу, із якого було б відомо, що керівництво підприємством здійснюється одноособово і що ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» взагалі має правосуб`єктність. Вважає, що контракт є недійсним з дати його підписання відповідачем та підлягає розірванню.

Таким чином, за результатами перегляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів зазначає, що позивачем у даному випадку оспорюється наявність у Голови Полтавської обласної ради Біленького О.Ю. повноважень на призначення генерального директора ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», укладення контракту Головою Полтавської обласної ради Біленьким О.Ю. з ОСОБА_2 , наявність повноважень Полтавської обласної ради щодо управління діяльністю ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», тобто оспорення законності дій та рішень відповідача, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Колегія суддів вважає, що нормативно-правове регулювання призначення генерального директора ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», дозволяє зробити висновок, що відповідач у цих відносинах є суб`єктом публічного права, наділений владними управлінськими функціями, а тому є суб`єктом владних повноважень у розумінні КАС України, тому, спір має публічно-правовий характер та належить до юрисдикції адміністративних судів.

При цьому, колегія суддів враховує, що відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі №128/3751/14-а, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на думку особи, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Під час розгляду даної справи судом не встановлено, що внаслідок оскарженої позивачем діяльності відповідача Голови Полтавської обласної ради Біленького О.Ю. відбулися зміни або припинення цивільних відносин, відбувся вплив на цивільні права та обов`язки позивача.

Тому, колегія суддів вважає, що цей спір повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства, оскільки він стосується питання реалізації відповідачем наявних у нього за законом повноважень у сфері управлінської діяльності, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду. Спору про речове право не виникло.

Крім того, відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.04.2020 у справі №180/1560/16-а сформульований висновок про те, що вимоги про відшкодування моральної шкоди розглядаються за правилами адміністративного судочинства, якщо такі вимоги стосуються шкоди, завданої протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги, заявлені ОСОБА_1 , не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки віднесені до юрисдикції адміністративних судів.

Разом з тим колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 вже звертався у червні 2024 до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Голови Полтавської обласної ради Біленького О.Ю. (на підтвердження чого до апеляційної скарги надав ухвалу суду від 13.06.2024), в якій просив: - визнати відсутність повноважень у відповідача призначати та/або звільняти з посади керівника підприємства державної форми власності шляхом укладення з ним контракту; - визнати контракт від 17.09.2019 (далі контракт) укладений між Полтавською обласною радою (далі ПОР) в особі відповідача та ОСОБА_2 (далі ООС) про призначення генеральним директором ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» (далі ПОКВПТГ) недійсним з дня його підписання відповідачем та розірвати його; - визнати дії відповідача щодо укладання контракту протизаконними та протиправними, такими що порушують моє право на те, що відповідач буде виконувати свої функції відповідно до вимог ст. 19 Конституції; - визнати що дії відповідача щодо укладання контракту призвели до незаконного отримання ООС посади керівника ПОКВПТГ, що мало наслідком отримання ним повноважень підписувати довіреності на представництво інтересів ПОКВПТГ іншій особі; - визнати відсутність повноважень у ПОР щодо управління діяльністю ПОКВПТГ в якості його засновника; - стягнути з бюджету Полтавської області 2 000 000 грн на мою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди заподіяною мені відповідачем порушенням моїх прав.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 13.06.2024 у справі №440/6888/24 відмовлено у відкритті провадженні у справі за позовом ОСОБА_1 до Голови Полтавської обласної ради Біленького О.Ю. про визнання відсутність повноважень та дій незаконними, недійсним контракту, стягнення моральної шкоди.

Вказана ухвала суду мотивувана тим, що ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду із позовною заявою про стягнення моральної шкоди, завданої відповідачем, як до суб`єкта владних повноважень без заявлення вимог про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності такого відповідача як суб`єкта владних повноважень, тому спір про відшкодування моральної шкоди повинен розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Ухвала Полтавського окружного адміністративного суду від 13.06.2024 позивачем не оскаржувалася у касаційному порядку, набрала законної сили.

Норма пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує «право на суд», одним з елементів якого є право на доступ до суду, тобто право ініціювати судовий розгляд цивільної справи (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 21.02.1975 у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява №4451/70, §36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутності цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 17.01.2012 у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява №36760/06, §230).

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 09.12.2010 у справі «Буланов та Купчик проти України», (заяви №7714/06 та №23654/08), в якому ЄСПЛ установив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності в заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників усупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ указав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§27, 28, 38-40); рішення від 01.12.2011 у справі «Андрієвська проти України» (заява №34036/06), в якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§13, 14, 23, 25, 26); рішення від 17.01.2013 у справі «Мосендз проти України» (заява №52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21.12.2017 у справі «Шестопалова проти України» (заява №55339/07), у якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду її позову за правилами адміністративного судочинства (§13, 18-24)).

Ураховуючи зазначене, з метою недопущення порушення гарантованого Конвенцією права на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту, колегія суддів з врахуванням правових позицій, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №243/5078/17, від 12.12.2018 у справі №490/9823/16-ц, від 12.12.2018 у справі №761/12676/17, від 27.02.2019 у справі №442/7753/16-ц, від 08.06.2022 у справі №362/643/21, вважає, що позивачу має бути забезпечений доступ до правосуддя, що включає і розгляд позову по суті, навіть в іншому, ніж це передбачено законом судочинстві, оскільки перешкоди до розгляду у належному адміністративному судочинстві виникли у зв`язку з процесуальною діяльністю суду.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що відмова у відкритті провадження у справі з тих підстав, що спір належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, а не цивільного, при наявності ухвали адміністративного суду, що набрала законної сили, якою відмовлено у відкритті провадження у справі за правилами адміністративного судочинства, поставило під загрозу сутність гарантованого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

Тому, справа має бути розглянута за правилами цивільного судочинства з метою створення умов для ефективної реалізації права позивача на доступ до правосуддя, що відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду у справах №490/9823/16-ц та №201/4802/16-а, де зазначено, що з огляду на існування юрисдикційного конфлікту та імперативний припис частини п`ятої статті 170 КАС України Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у такому випадку справа має бути розглянута за правилами цивільного судочинства.

Отже, прийняття Октябрським районним судом м. Полтави ухвали від 27.02.2025 про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 з підстав того, що зазначений спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а також прийняття Полтавським окружним адміністративним судом ухвали від 13.06.2024 про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_4 , поставили під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права заявника на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

З огляду на існування юрисдикційного конфлікту, колегія суддів вважає, що розгляд цього спору має завершитися за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Ухвала про відмову у відкритті провадження постановлена з порушенням норм процесуального права, тому вона підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційним судом не вирішувалася справа по суті заявлених вимог, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.6, 379 ч.1 п.4, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 27 лютого 2025 року - скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до Голови Полтавської обласної ради Біленького Олександра Юрійовича про визнання відсутності повноважень призначати та/або звільняти з посади керівника підприємства, визнання контракту недійсним та його розірвання, визнання дій протизаконними та протиправними, визнання дій такими, що призвели до незаконного отримання посади, визнання відсутності повноважень щодо управління діяльністю підприємства та стягнення моральної шкоди- направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Якщо розгляд справи здійснювався у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, то касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 травня 2025 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов