КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 372/5890/23 Головуючий у суді першої інстанції - Висоцька Г.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4120/2025 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Невідома Т.О., Соколова В.В.,

секретар Цуран С.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційнускаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Танащуком Максимом Володимировичем на рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 вересня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що на виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 07 травня 2014 року по цивільній справі №372/1267/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики № 01-04/09 від 27 липня 2011 року в розмірі 6 441 710,89 грн, було видано виконавчий лист № 371/1267/14-ц від 19 квітня 2017 року, який було пред`явлено до виконання до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області.

24 квітня 2017 року зазначеним органом ДВС було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2, яке 09 квітня 2020 року об`єднано із виконавчими провадженнями № НОМЕР_3, № НОМЕР_4 у зведене виконавче провадження № НОМЕР_5.

В рамках вказаного зведеного виконавчого провадження було реалізовано нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення № 1 по № 8 (групи приміщень № 66) літ. «А», загальною площею 234 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане нерухоме майно було реалізоване за 15 202 699,71 грн, що підтверджується Актом про проведені електронні торги від 24.09.2021 року № ЗВП НОМЕР_5.

29 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернувся виконавчої служби з проханням про перерахунок залишку коштів, які залишилися після задоволення вимог стягувача, оплати витрат виконавчого провадження, стягнення виконавчого збору на рахунок ОСОБА_2 , що державний виконавець і зробив.

Згідно з розпорядженням № 62987867 від 19 листопада 2021 року державного виконавця Костюченко А.П. та платіжного доручення № 4924 від 19 листопада 2021 року на рахунок ОСОБА_2 , а саме: IBAN НОМЕР_1 в АТ КБ «Приват Банк», перераховано залишок коштів, які залишилися після задоволення вимог кредиторів в сумі З 422 469,51 грн.

Після цього ОСОБА_1 неодноразово звертався до ОСОБА_2 з проханням повернути йому отримані грошові кошти в розмірі 3 422 469,51 грн, але відповідачка станом на дату написання вказаної позовної заяви не повернула їх.

Враховуючи вищевказане, ОСОБА_1 змушений звернутися до суду з позовом, оскільки грошові кошти в розмірі 3 422 469,51 грн безпідставно перебувають у ОСОБА_2 та повинні бути повернуті.

Посилаючись викладене, просив суд стягнути із ОСОБА_2 на свою користьгрошові кошти у розмірі 3 422 469,51 грн та судовий збір.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 30 вересня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, позивачОСОБА_1 подавапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невстановлення усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 вересня 2024 рокускасувати, увалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договірних відносин не існувало та не існує, а кошти були набуті відповідачкою за наявності правової підстави, яка в майбутньому припинилася. Тому грошові кошти утримуються відповідачкою безпідставно та підлягають поверненню.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідачки не надходив.

В судовому засіданні в апеляційному суді взялиучасть позивач ОСОБА_1 та його представниця адвокат Луньова Н.Ю., якіпідтримали апеляційну скаргу, просили задовольнити її з викладених підстав.Відповідачка ОСОБА_2 та її представниця адвокат Бурцева А.В. у судовому засіданні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 07 травня 2014 року по справі № 371/1267/14-ц за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики №01-04/09 від 27 липня 2011 року, позовні вимоги задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на його ОСОБА_8 за договором позики №01-04/09 від 27 липня 2011 року 6 441 710,89 грн та судовий збір у сумі 3 654 грн.

На виконання вказаного рішення Обухівського районного суду Київської області від 07 травня 2014 року видано виконавчий лист № 371/1267/14-ц від 19 квітня 2017 року, який пред`явлено до виконання до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області.

24 липня 2017 року зазначеним органом ДВС було відкрито виконавче провадження, що підтверджується постановою № НОМЕР_2 про відкриття виконавчого провадження, що підтверджується роздруківкою постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТЮ у Київській області Власюк С.В.

09 квітня 2020 року заступником начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Перепелицею Артемом Володимировичем винесено постанову № НОМЕР_2 про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження.

Згідно з вказаною постановою, об`єднано виконавчі провадження № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, № НОМЕР_4 у зведене виконавче провадження № НОМЕР_5.

В рамках вказаного зведеного виконавчого провадження реалізовано нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення № 1 по № 8 (групи приміщень № 66) літ. «А», загальною площею 234 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказане нерухоме майно реалізоване за 15 202 699,71 грн, що підтверджується Актом про проведені електронні торги від 24 вересня 2021 року № ЗВП НОМЕР_5.

Як зазначає позивач, 29 вересня 2021 року він звернувся до виконавчої служби з проханням про перерахунок залишку коштів, які залишилися після задоволення вимог стягувача, оплати витрат виконавчого провадження, стягнення виконавчого збору на рахунок ОСОБА_2 .

Згідно з розпорядженням № 62987867 від 19 листопада 2021 року державного виконавця Костюченко А.П. та платіжного доручення № 4924 від 19.11.2021 року на рахунок ОСОБА_2 , а саме: IBAN НОМЕР_1 в АТ КБ «Приват Банк», перераховано залишок коштів, які залишилися після задоволення вимог кредиторів в сумі 3 422 469,51 грн.На підставі наявниху матеріалах справи доказів, зокрема розпорядження № 62987867 від 19 листопада 2021 року державного виконавця Костюченка А. П. про перерахунок на користь ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 3 422 469,51 грн в рамках зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_5 від 09.04.2020 року; платіжного доручення від 19 листопада 2021 року із зазначенням цієї ж суми та цього ж номеру виконавчого провадження та отримувача ОСОБА_2 ;виписки з АТКБ «Приватбанк» про зарахування 3 422 469,51 грн 24 листопада 2021 року на рахунок ОСОБА_2 , суд першої інстанції встановив, що спірна сума грошових коштів отримана ОСОБА_2 як залишок після реалізації майна позивача в рамках виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого ст. 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження

№ 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти поверненню потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22).

Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них

Отже, можна констатувати, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції обидві сторони заявили про відсутність між ними будь-яких договірних зобов`язань, які б могли передбачати спірну суму грошових коштів. Аналогічну позицію позивач висловив у апеляційному суді. Разом з цим, відповідачка у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції заявила, що між нею та позивачем був укладений договір позики.

Натомість, позивач пояснив суду, що дійсно зазначив як підставу для перерахування коштів відповідачці існування між ними договору позики, однак, такий договір між сторонами фактично не укладався.

Встановлено, що спірні кошти за добровільною вказівкою позивача перераховані на рахунок відповідачки, а тому поведінка позивача щодо звернення з вимогою про повернення коштів як безпідставно набутих є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).

Оскільки позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем, а також будь-яких інших зобов`язань, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 3 422 469,51 грн.

Отже, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 3 422 469,51 грн.

Доводи апеляційної скарги позивачане спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам та обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Танащуком Максимом Володимировичем залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено15травня 2025 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Т.О. Невідома

В.В. Соколова