ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 635/916/14-ц
Номер провадження 22-ц/818/886/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді (судді-доповідача) Мальованого Ю.М.,

суддів Маміної О.В., Яцини В.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 12 серпня 2014 року в складі судді Караченцева І.В. по справі № 635/916/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2014 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 22 грудня 2011 року між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ICKGMCU.17841.003 з випуску та обслуговування кредитної картки, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі 500,00 грн зі сплатою 36% річних, крім пільгового періоду 30 днів по кожній платіжній операції, протягом якого процентна ставка становить 0,0001% річних. Позичальник зобов`язався повертати кредит і відсотки щомісячними платежами до 25 числа кожного місяця, розмір мінімального щомісячного платежу складає 10 % від суми заборгованості. Пунктом 5.2 кредитного договору передбачено, що за порушення строків сплати процентів за користування кредитом Банк нараховує позичальнику пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченої заборгованості за кожен день такої прострочки.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за вказаним договором станом на 23 грудня 2013 року в нього утворилася заборгованість перед банком у розмірі 9361,21 грн, з яких: заборгованість за кредитом 2142,82 грн, поточна заборгованість за процентами 154,43 грн, прострочена заборгованість за процентами 3006,88 грн, пеня 4057,08 грн.

Просило стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість та судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 12 серпня 2014 року позов ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № ICKGMCU.17841.003 від 22 грудня 2011 року в загальному розмірі 9361,21 грн та судовий збір у розмірі 243,60 грн, а всього 9604,81 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив із того, що позичальник належним чином не виконував взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку із чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з нього у повному обсязі.

У лютому 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Єршов Р.В. подав заяву про перегляд заочного рішення, мотивовану тим, що відповідач не отримував судову повістку про розгляд справи, а також не погоджується з розміром суми боргу.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 07 жовтня 2024 року заяву ОСОБА_1 в особі представника адвоката Єршова Р.В. про перегляд заочного рішення -залишено без задоволення.

На вказане заочне рішення суду засобами поштового зв`язку 05 листопада 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Єршов Р.В. до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати заочне рішення суду в частині нарахування штрафних санкцій, змінити заочне рішення і стягнути з відповідача основну суму боргу 2142,82 грн і пеню 279,33 грн, в іншій частині вимог відмовити з відповідним пропорційним перерахунком судових витрат за розгляд справи в суді першої інстанції, стягнути з позивача 50% судових витрат відповідача, а саме судовий збір за подання цієї апеляційної скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він визнає суму основного боргу, проте позивачем не обґрунтовано порядок нарахування на цю суму відсотків за користування кредитом та пені. Судом неправильно застосовано статтю 551 ЦК України, не зменшено розмір неустойки, яка очевидно не співмірна з розміром боргу. Він згоден на визначення розміру пені, виходячи зі змісту Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період з 22 грудня 2011 року по 31 жовтня 2012 року, тобто за 315 днів у розмірі 279,33 грн. Крім того, термін дії картки сплив у листопаді 2012 року, після чого її використання є технічно неможливим.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 12 серпня 2014 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 22 грудня 2011 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № ICKGMCU.17841.003, згідно якого банк зобов`язався протягом 30 днів з моменту укладення цього договору встановити кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі 500,00 грн шляхом встановлення кредитного ліміту на рахунок № 2625.2.000015824, відкритий на підставі приєднання позичальника до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 6-7).

Пунктом 2.3. передбачено, що банк нараховує відсотки в розмірі 36% річних за користування кредитом, крім пільгового періоду.

Щомісячний мінімальний платіж складає 10% від суми заборгованості, підлягає сплаті позичальником щомісячно до 25-го числа за попередній місяць. Заборгованість, що підлягає сплаті, не сплачена у встановлений строк, вважається простроченою (пункт 2.5).

Пільговий період складає 30 днів, по кожній платіжній операції. Пільговий період поширюється на всі операції по картці (пункт 2.7).

Згідно пункту 2.8 договору процентна ставка під час пільгового періоду кредитування складає 0,0001% річних. При непогашенні заборгованості за кредитом у повному обсязі по закінченню пільгового періоду відсотки за користування кредитом нараховуються і сплачуються згідно пунктів 2.3. та 2.5, які встановлені цим кредитним договором.

Пунктом 3.2. договору передбачено, що кредитний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє протягом 2 років, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором. У разі закінчення терміну дії кредитного договору, при відсутності письмової заяви позичальника про розірвання договору та простроченої заборгованості по кредиту, договір вважається подовженим на такий самий строк.

Згідно пункту 5.1 договору за порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом Банк нараховує позичальнику відсотки в розмірі подвоєної процентної ставки, що встановлена пунктом 2.3.

За порушення строків сплати процентів за користування кредитом Банк нараховує пеню в розмірі 0,5% від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення (пункт 5.2).

Згідно наданого банком розрахунку (а.с. 2-4) станом на 23 грудня 2013 року заборгованість за договором № ICKGMCU.17841.003 становить 9361,21 грн, з яких: заборгованість за кредитом 2142,82 грн, поточна заборгованість за процентами 154,43 грн, прострочена заборгованість за процентами 3006,88 грн, пеня 4057,08 грн.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір відсотків та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована відсоткова ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої відсоткової ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої відсоткової ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди повинні відрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною 6 статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. При підвищенні процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника відсотків від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання відсотків встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір відсотків, їх розмір визначається нарівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику, грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Поняття неустойки викладене в частині 1 статті 549 ЦК України, відповідно до якої неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно зі статтею 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. При цьому, закон дозволяє сторонами домовитись про зміну розміру неустойки у бік її зменшення або збільшення, крім випадків, передбачених законом.

Як встановлено судом, 22 грудня 2011 року ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» встановив відповідачу кредитний ліміт на рахунок, видав кредитну картку. Зазначеним кредитним лімітом позичальник неодноразово користувався та з 26 травня 2012 року допустив прострочення зобов`язання щодо повернення кредиту і сплати відсотків.

Суму основного боргу в розмірі 2142,82 грн відповідач визнає, проти неї не заперечує.

Колегія суддів вважає, що наданий банком розрахунок заборгованості за кредитним договором є належним та допустимим доказом у справі, що підтверджує користування кредитними коштами, порядок нарахування відсотків та пені.

З доводами ОСОБА_1 щодо необґрунтованості розміру нарахованих відсотків за користування кредитом і пені колегія суддів не погоджується, виходячи з такого.

Умовами кредитного договору, укладеного між сторонами 22 грудня 2011 року, передбачено, що відповідач отримав кредит зі сплатою 0,0001% річних впродовж пільгового періоду (30 днів за кожною операцією) та 36 % річних - після спливу пільгового періоду (пункти 2.3, 2.7, 2.8 договору). Також відповідно до пункту 5.1 кредитного договору за порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом банк нараховує позичальнику відсотки в розмірі подвійної процентної ставки, що встановлена пунктом 2.3 договору.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 користувався кредитними коштами та допустив прострочення зобов`язання щодо повернення кредиту, у зв`язку з чим відповідачу у передбаченому договором порядку нараховано проценти на поточну і прострочену заборгованість, а також пеню. Порядок нарахування відсотків і пені відображений у розрахунку заборгованості, який відповідачем не спростовано. Проценти і пеня нараховані у межах строку кредитування.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд мав зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з нього, колегія суддів також відхиляє.

Частина 3 статті 551 ЦК України надає суду право у випадку виникнення спору з приводу розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір в тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через неспівмірність з розміром основного зобов`язання.

Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві (пункт 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 червня 2019 року у справі № 761/9584/15).

Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) зроблено висновок, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

У постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі №367/7401/14 зазначено, що відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків (1), та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (2). Тлумачення частини 3 статті 551 ЦК України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16.

Суд, оцінивши надані докази та обставини справи у їх сукупності, має право на власний розсуд зменшити розмір неустойки, в тому числі до її розумного розміру, з огляду на те, що наявність у кредитора можливості стягувати зі сторони, яка порушила зобов`язання, надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Отже, застосовуючи положення частини 3 статті 551 ЦК України, суди мають забезпечувати дотримання балансу інтересів сторін у справі з урахуванням як правового призначення неустойки, так і принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності (постанова Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 757/1623/20-ц, провадження № 61-5846св22).

Отже, застосування судом положень статті 551 ЦК України залежить виключно від встановлених та доведених обставин конкретної справи, а також оцінки наданих до суду доказів.

З урахуванням того, що розмір пені (4057,08 грн) не перевищує розміру заборгованості за основним зобов`язанням та відсотками за користування кредитом (2142,82 грн тіло кредиту, 154,43 грн і 3006,88 грн - поточна і прострочена заборгованість за відсотками, тобто загалом 5304,13 грн), колегія суддів не вбачає підстав для зменшення розміру пені у спірних правовідносинах, адже розмір пені є співмірним з розміром основного зобов`язання та заборгованості відповідача по процентам, а інших обставин, що мають істотне значення, відповідачем не наведено.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що пеня має бути нарахована у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, та його посилання на положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», як на підставу для стягнення пені, є помилковими.

Згідно з преамбулою Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» предметом регулювання даного закону є договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/2013 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», визначення в Законі певного переліку суб`єктів правовідносин, на які поширюється його дія, зумовило виняток із загального правила про поширення дії Закону на всіх учасників відповідних правовідносин. Таким чином, перелік суб`єктів правовідносин, встановлений Законом, є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. В аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули цього Закону, з наступними змінами, у взаємозв`язку з положеннями статей 1, 3 Закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці).

Оскільки матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 є фізичною особою - суб`єктом підприємницької діяльності, то до правовідносин, що виникли між сторонами у спорі, не підлягає застосуванню Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Зазначене відповідає висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 16 квітня 2021 року у справі № 461/709/19, провадження № 61-1855св20.

Розмір пені узгоджений сторонами у пункті 5.2 кредитного договору, тому твердження відповідача про те, що пеня має бути нарахована у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, не заслуговують на увагу.

Посилання відповідача на закінчення строку дії картки у листопаді 2012 року також не можуть бути взяті до уваги, оскільки це не звільняє позичальника від необхідності погашення заборгованості, не змінює строку кредитування та не перешкоджає сплачувати заборгованість.

Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції - без змін.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судового збору, понесеного у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, а також у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 12 серпня 2014 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 23 травня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина