Справа: 164/1309/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2025 року. Сел. Маневичі.

Маневицький районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Токарської І.С.,

за участю секретаря Власюка С.В.,

позивача ОСОБА_1 , представника позивача Бенещука В.Г.,

представника відповідача Державної казначейської служби України Соловей В.С.,

представника відповідача Волинської обласної прокуратури Власюк М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Маневичі Волинської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Волинської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, -

В С Т А Н О В И В :

Зміст позовних вимог.

5 червня 2024 року до суду звернувся ОСОБА_1 із позовом про відшкодування моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, який обґрунтовував тим, що 16 січня 2018 року слідчим СВ Ківерцівського ВП ГУНП у Волинській області йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення по матеріалах досудового розслідування №60000186, внесеного у ЄРДР 29 травня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. 16 березня 2018 року обвинувальний акт разом із матеріалами досудового розслідування відповідно до ст. 291 КПК України прокурором Ківерцівського відділу Луцької окружної прокуратури Корцем С.В. передано для розгляду до Луцького міськрайонного суду Волинської області. Обвинувачення ґрунтувалося на тому, що він, 29 травння 2017 року, близько 10 години 50 хвилин, керуючи технічно справним транспортним засобом автомобілем марки «Mersedes Benz Sprinter», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по автомобільній дорозі Р-14 сполученням «Луцьк Ківерці Маневичі- Любешів- КПП Дольськ» у напрямку сел. Маневичі, перебуваючи на ділянці дороги 72 км+600 м, маючи можливість виявити пішохода на проїзній частині вказаної автомобільної дороги, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не зреагував на її зміну, виїхав на зустрічну смугу руху вказаної дороги, в результаті чого не впорався з керуванням та здійснив наїзд на неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 . Тобто фактично з 16 січня 2018 року проти нього почалося кримінальне переслідування. Зазначена кримінальна справа певний час розслідувалася під процесуальним керівництвом Ківерцівського відділу прокуратури та в кінцевому результаті був затверджений обвинувальний акт, який 16 березня 2018 року скерований для розгляду в Луцький міськрайонний суд Волинської області. Справа в суді розглядалася протягом тривалого періоду часу, з 5 квітня 2018 року по 20 червня 2022 рік відбулося 33 судових засідання. За наслідками розгляду, під тиском неспростовних доказів невинуватості, процесуальним керівником у кримінальному провадженні №0000186, внесеного до ЄРДР29 травня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, прокурором Ківерцівського відділу Луцької окружної прокуратури Корцем С. за погодженням Першого заступника керівника Луцької окружної прокуратури Олішкевич О. 22 травня 2022 року було винесено постанову про відмову від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні №0000186, внесеного до ЄРДР 29 травня 2017 року відносно ОСОБА_1 за ч.2 ст. 286 КК України.

20 червня 2022 року ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області по справі №158/689/18 постановлено кримінальне провадження №0000186, внесене до ЄРДР 29 травня 2017 року відносно ОСОБА_1 по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, на п.2 ч.2 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення закрито. Зазначає, що з мотивів неповноти досудового розслідування, необ`єктивності, упередженості, перебував під судом і слідством з 16 січня 2018 року по 20 червня 2022 року, тобто 53 місяці та 4 дні. Внаслідок незаконних дій органом досудового розслідування та прокуратури йому було завдано значних моральних страждань та переживань, що відгукнулося на самопочутті, у стосунках з оточенням та рідними, здоров`ї, загалом на всіх сферах мого життя, спричинило порушення його нормальних життєвих зв`язків та звичного ритму життя, які полягали в наступному.

У ході розслідування він відчував психологічний вплив зі сторони слідчого поліції та працівників прокуратури, неодноразово викликали на допити, проведення слідчих експериментів. На численні слідчі дії та судові засідання він їздив за межі свого місця проживання, на що було витрачено значну суму коштів та часу, що суттєво вплинуло на зміну ритму життя та внесення корективів у здійсненні підприємницької діяльності. Під час тривалого кримінального переслідування він постійно відчував хвилювання за своє майбутнє, боявся, що його незаконно можуть притягнути до кримінальної відповідальності, внаслідок цього не міг якісно та повноцінно займатися підприємницькою діяльністю (міжнародні перевезення), що привело до нестачі грошових коштів на існування, потреби сім`ї. Таке становище вплинуло на родинні відносини з дружиною та сином. Ще однією обставиною, яка вплинула на погіршення родинних відносин із сім`єю стало те, що внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності майже весь свій вільний час витрачав на поїздки до слідчих, на проведення слідчих дій, судові засідання, на зустрічі із адвокатом та виправданню себе перед органом досудового розслідування, судом та знайомими людьми, не приділяв у повній мірі уваги своїй сім`ї. Як підозрюваний, а згодом обвинувачений у кримінальному провадженні, був обмежений у своїх правах, так як на нього було покладено додаткові обов`язки, передбачені КПК України, оскільки кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 286 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів. Також на нього дуже вплинуло те, що потерпілим у дорожньо транспортній пригоді був неповнолітній хлопчик (14 років), а очевидцями його однолітки. Так як сам є батьком і дідусем, йому зрозумілі страждання та переживання батьків потерпілого, який внаслідок ДТП отримав тяжкі тілесні ушкодження та за життя якого боролися лікарі. Крім того, в засобах масової інформації та соціальних мережах необмеженому колу осіб було надано значну кількість статей із поширення недостовірної інформації щодо нього та ДТП. Із метою захисту своїх прав щодо честі та гідності був змушений спростовувати хибні плітки, на жаль такі дії не привели до бажаного результату і його родина, друзі, знайомі та односельчани повірили у те, що він не винен у ДТП лише після закриття провадження. Такий стан речей породив невпевненість у своїх правах та свободах, дотримання законності у країні, в якій народився та проживає, що значно посилило моральні страждання.

Вважає, що зазначена кримінальна справа завдала йому значних душевних хвилювань, оскільки є доволі авторитетною людиною в громаді, а тут опинився в ролі підозрюваного чи обвинуваченого. Цей факт пригнічував його і ставив в незручне становище при спілкування з оточуючими, сусідами, родиною, оскільки після відкриття справи відчувалось, що оточуючі не довіряють йому та у виникли сумніви щодо поваги односельців. Моральну шкоду, завдану незаконним притягненням до кримінальної відповідальності оцінює в розмірі 800 000 гривень і вважає, що саме такий розмір моральної шкоди буде необхідним і достатнім для полегшення його моральних страждань. Указаний розмір моральної шкоди є обґрунтованим враховуючи ступінь перенесених моральних страждань та відповідно до ч.3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Також просив стягнути з Державного бюджету України в його користь 145 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Процесуальні судові рішення у справі.

Ухвалою судді Маневицького районного суду від 07 червня 2024 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою від 4 липня 2024 року прийнято позовну заяву до провадження та призначено справу до судового розгляду.

Зміст заперечень відповідачів.

Відповідачем Волинською обласною прокуратурою подано відзив, у якому позовні вимоги заперечили, зазначили, що викладення ОСОБА_1 обставин із свого життя, без належного підтвердження, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди у більшому розмірі, адже згідно вимог ст. ст. 76-80 ЦПК України, докази повинні відповідати визначеним у цих статтях критеріям і свідчити у їх сукупності про наявність таких підстав. Позивачем до позовної заяви не долучено жодних доказів, як того вимагає закон, яких саме додаткових зусиль для організації свого життя ним здійснено, та яким чином змінилось його життя, в чому саме полягали життєві зміни у зв`язку з перебуванням під слідством та судом, які б відповідали співрозмірності заявленої ним до відшкодування моральної шкоди у сумі 800000 гривень. Посилання позивача на обставини проведення слідчо-процесуальних дій у кримінальному провадженні як на підставу для відшкодування моральної шкоди у порядку визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не заслуговують на увагу, оскільки дії, які проводилися щодо Позивача, регулювалися положеннями Кримінального процесуального кодексу України, тобто у встановленому законом порядку. ОСОБА_1 не вказано не тільки в чому полягає протиправність поведінки відповідачів, а й наявність у нього самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідачів та заподіяною шкодою. При цьому повинен бути встановлений причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями органів слідства, прокуратури та заподіяною шкодою. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Стягнення суми моральної шкоди у розмірі, більшому ніж визначений законодавством призведе до економічно необґрунтованих збитків державного бюджету. З 01 січня 2024 року, у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», змінилося правове регулювання визначення розміру мінімальної заробітної плати. Зокрема в загальному випадку такий розмір встановлений на рівні 7100 грн (з 01 січня 2024 року) та 8000 грн (з 01 квітня 2024 року), але окремо визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується, як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень. З урахуванням вищезазначеного, якщо суд дійде переконання, що позивачу заподіяно моральну шкоду, ОСОБА_1 має право на відшкодування з Державного бюджету України суми моральної шкоди із розрахунку мінімальної заробітної плати на час постановлення рішення (1600 грн) за 53 місяці та 4 дні перебування під слідством і судом. Жодних доказів про заподіяння позивачу моральних страждань у більшому розмірі, матеріали справи не містять. Заперечили також щодо стягнення витрат на правничу професійну допомогу, оскільки вказана робота оцінена адвокатом у 145 000 гривень. В той же час, довідка від 31 травня 2024 року щодо оплати гонорару адвокату Бенещуку В.Г. не може слугувати належними доказами на підтвердження суми, витраченої позивачем на оплату послуг адвоката, у зв`язку із тим, що така довідка не є документом фінансової звітності, а також відсутній детальний опис робіт (наданих послуг), затраченого часу адвокатом, не наведено. У акті виконаних робіт зазначені лише загальні поняття адвокатської діяльності без будь-якої конкретизації до обсягу наданих послуг у кримінальному провадженні № 0000186 від 29 травня 2017 року із зазначенням конкретної вартості кожної послуги з урахуванням витраченого часу. За умовами Договору про надання правової допомоги, укладеного між адвокатом Бенещуком В.Г. та ОСОБА_1 27 грудня 2017 року та додатковими Договорами від 27 грудня 2017 року № 1 та від 16 березня 2018 року № 2 порядок обчислення, форма та ціна послуг за надані адвокатом послуги не визначені. Лише в додатковому договорі № 1 від 27 грудня 2017 року зазначено, що за виконання захисту у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_1 вартість адвокатських послуг становить 25 000 гривень. У дані послуги входить захист по кримінальній справі під час досудового розслідування, складання процесуальних документів, за необхідності відвідування та спілкування в місцях ізоляції, виконання поточних, додаткових доручень. У той же час, згідно умов додаткового Договору № 2 від 16.03.2018 за аналогічний, як у додатковому договорі від 27 грудня 2017 року № 1, вид наданих адвокатських послуг, вартість останніх становила уже 120 000 гривень. У позовній заяві позивач зазначає, що справа в суді розглядалася на протязі тривалого періоду, всього відбулось 33 судових засідання. Водночас, з матеріалів кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_1 вбачається, що під час судового розгляду вказаного кримінального провадження судові засідання відкладались за ініціативи адвоката Бенещука В.Г. через неможливість прибути у судове засідання 10 разів, фотокопії відповідних заяв додаються. Тобто адвокат не з`явився на кожне третє судове засідання, що унеможливило їх проведення. Вищевикладене свідчить про свідоме затягування судового процесу, зловживання процесуальними правами, а також про неналежне надання професійної правничої допомоги, безпідставно оціненої в сумі 145000 гривень, а тому позов вважають безпідставним.

Прокурор у судовому засіданні заперечила позовні вимоги із підстав, зазначених у відзиві, просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Представник відповідача Державної казначейської служби позовні вимоги заперечила також, просила відмовити у задоволенні позову, оскільки необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб. При цьому факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку. Позивачем не надано належних доказів, які б свідчили про незаконність чи протиправність дій працівників правоохоронних органів. Позивач просить стягнути з Державного бюджету України на свою користь 800 000, 00 гривень компенсації моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, проте пункт 9 Постанови № 4 вказує, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Казначейство звертає увагу суду, що з 01 січня 2024 року у зв`язку з набранням чинності Закону України Про державний бюджет України на 2024 рік змінилося правове регулювання визначення розміру мінімальної заробітної плати. Зокрема, статтею 8 даного закону окремо визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600,00 гривень. Позивачем не надано обгрунтувань та розрахунків щодо розміру моральної шкоди. Не зрозуміло з яких міркувань виходив ОСОБА_1 , визначаючи розмір відшкодування завданої йому моральної шкоди у сумі 800 000 гривень. Виходячи з зазначених вище приписів законодавства про відшкодування шкоди, розмір відшкодування шкоди має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинен призводити до збагачення позивача за рахунок Держави. Також на думку відповідача визначена позивачем сума, сплачена у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, у розмірі 145 000 гривень не відповідає засадам розумності та справедливості. ОСОБА_1 використав своє право на захист, зробив вибір і звернувся до адвоката, що займається приватною адвокатською практикою, уклав з ним договір, у якому свідомо та добровільно взяв на себе обов`язок особисто оплатити послуги адвоката. В той же час, позивач не звернувся до адвоката, який надає безоплатну вторинну правову допомогу та послуги якого оплачує держава, а тому позов є безпідставним.

Позиція суду.

Згідно із положеннями статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є:

1) верховенство права;

2)повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом;

3)гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами;

4)змагальність сторін;

5)диспозитивність;

6)пропорційність;

7)обов`язковість судового рішення;

8)забезпечення права на апеляційний перегляд справи;

9)забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом;

10)розумність строків розгляду справи;

11)неприпустимість зловживання процесуальними правами;

12)відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

У кримінальному провадженні, відомості про яке внесено 29 травня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №60000186, ОСОБА_1 16 січня 2018 року вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України.

16 березня 2018 року обвинувальний акт разом із матеріалами досудового розслідування відповідно до ст. 291 КПК України прокурором Ківерцівського відділу Луцької окружної прокуратури Корцем С.В. передано для розгляду до Луцького міськрайонного суду Волинської області.

22 травня 2022 року прокурором Ківерцівського відділу Луцької окружної прокуратури Корцем С. за погодженням Першого заступника керівника Луцької окружної прокуратури Олішкевич О. 22 травня 2022 року було винесено постанову про відмову від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні №0000186, внесеного до ЄРДР 29 травня 2017 року відносно ОСОБА_1 за ч.2 ст. 286 КК України (а.п.15-17 т.1).

20 червня 2022 року ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області постановлено кримінальне провадження за №0000186 від 29 травня 2017 року відносно ОСОБА_1 по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, на п.2 ч.2 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення закрито (а.п.18-19 т.1).

Мотиви ухваленого рішення та застосовані норми права

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Законувипадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено з 01 січня 2024 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 01 січня - 7 100 гривень, а з 01 квітня - 8 000 гривень.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлено з 01 січня 2025 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 8 000 гривень.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, «відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18, зроблено висновок про те, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18, «розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження».

Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди суд виходить із того, що внаслідок повідомлення про підозру та досудового розслідування позивачу було завдано моральної шкоди, право на відшкодування якої він набув на підставі набрання законної сили ухвали суду про закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення відносно нього.

При визначенні розміру морального відшкодування суд враховує обсяг завданої шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством (53 місяці та 4 дні).

Зазначене призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, а тому з урахуванням засад розумності та справедливості наявні правові підстави для стягнення моральної шкоди у розмірі 425 066 (чотириста двадцять п`ять тисяч шістдесят шість) гривень 67 копійок, який судом визначається з урахуванням усіх обставин справи, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» на момент відшкодування (8 000 гривень), виходячи з розрахунку: (53 х 8000 грн.) + (8000 : 30 х 4) = 424 000 + 1 066, 66 = 425 066, 67).

Доводи відповідачів про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1 600 гривень, не заслуговують на увагу, оскільки межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, що узгоджується із нормами статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено можливість запровадження Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду.

Конституційний Суд України у своїх Рішеннях: від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020, від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 неодноразово наголошував на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Отже, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах, а зміни у вказаний Закон не вносилися.

Суд звертає увагу, що відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, не є в розумінні статей 56, 62 Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статей 1167, 1176 ЦК України «виплатою», а відтак, підстави для застосування положень частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1 600 гривень, про що зазначає прокурор у своєму відзиві, відсутні.

У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20, провадження № 61-2214св23) Верховний Суд щодо застосування статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначив, що «тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» на момент ухвалення судового рішення, установлено з 01 січня 2025 року мінімальну заробітну плату на рівні 8000 гривень.

Верховний Суд при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом неодноразово роз`яснював про необхідність застосування «мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду», «виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом», «мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування», а тому при вирішенні указаної справи необхідно виходити із установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» мінімальної заробітної плати у місячному розмірі 8 000 гривень.

Такі висновки містяться в постановах Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 761/22531/23, провадження № 61-7724св24, від 08 жовтня 2024 року у справі № 333/2527/22, провадження № 61-7696св24, від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23, провадження № 61-8406св24, від 15 листопада 2024 року у справі № 336/2137/23, провадження № 61-9291св24, від 19 грудня 2024 року у справі № 488/2561/21, провадження № 61-8267св24.

З огляду на викладене, суд, застосовуючи положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», врахувавши вимоги розумності та справедливості, характер та обсяг моральних страждань, які зазначив позивач, взявши до уваги тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, інші негативні наслідки, які пов`язані із необхідністю докласти додаткових зусиль для відновлення та організації життя, з посиланням на Закон України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», яким розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2025 року встановлено у 8 000 гривень, а також те, що ОСОБА_1 фактично перебував під слідством та судом із 16 січня 2018 року по 20 червня 2022 року, тобто 53 місяці та 4 днів, що відповідачами не оспорюється, визначає розмір суми на відшкодування моральної шкоди у 425 066 гривень 67 копійок.

Щодо вирішення стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем, суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Верховний Суд у своїх правових позиціях зауважує, що, встановивши факт понесення витрат у зв`язку з наданням юридичної допомоги, суд стягує витрати саме за час перебування під слідством і судом.

Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, тому у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Відповідні правові висновки викладені у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17 (провадження № 61-12505св19), від 07 липня 2021 року у справі № 335/10173/19 (провадження № 61-5223св21), від 09 червня 2022 року у справі № 759/2952/20 (провадження № 61-16694св21).

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine), заява № 19336/04, § 268).

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, залежно від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

У постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 306/1198/17, провадження № 61-9263св19, Верховний Суд зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зазначено, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, а також Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, провадження № 61-21442св19, від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, провадження № 61-22131св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, провадження № 61-21197св19, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, провадження № 61-44217св18, від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19, провадження № 61-10459св20, від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18, провадження № 61-3157св21, від 26 серпня 2024 року у справі № 932/10156/21, провадження № 61-26св24, та інших.

Указана судова практика є незмінною.

У справі, що розглядається, представником позивача Бенещуком В.Г. на підтвердження вказаних витрат на правову допомогу надано суду наступні документи:

-договір про надання правової допомоги №46 від 27 грудня 2017 року (а.п.22 23 т.1);

-акт прийому наданих послуг адвокатом у кримінальній справі від 20 червня 2022 року (а.п.24 т.1);

-додатковий договір №1 до Договору про надання правової допомоги (у кримінальному провадженні) №46 від 27 грудня 2017 року (а.п.25 т.1);

-додатковий договір №2 до Договору про надання правової допомоги (у кримінальному провадженні) №46 від 27 грудня 2017 року (а.п.26 т.1);

-довідку про те, що ОСОБА_1 було в повному обсязі виплачено адвокату Бенещуку В.Г. гонорар у розмірі 145 000 гривень за надання правової допомоги та захист у кримінальному провадженні №60000186, внесеного у ЄРДР 29 травня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України (а.п.27 т.1).

Додатковим договором №1 до Договору про надання правової допомоги (у кримінальному провадженні) №46 від 27 грудня 2017 року, укладеним між адвокатом Бенещуком В.Г. та замовником ОСОБА_1 27 грудня 2017 року, визначено, що за виконання захисту у кримінальній справі за ч.2 ст. 286 КК України, сторони обумовили сплату адвокатських послуг (гонорар) по захисту під час досудового розслідування кримінального провадження №0000186 від 29 травня 2017 року в сумі 25 000 гривень.

Додатковим договором №2 до Договору про надання правової допомоги (у кримінальному провадженні) №46 від 27 грудня 2017 року, укладеним між адвокатом Бенещуком В.Г. та замовником ОСОБА_1 16 березня 2018 року, визначено, що за виконання захисту у кримінальній справі за ч.2 ст. 286 КК України, сторони обумовили сплату адвокатських послуг (гонорар) по захисту під час розгляду справи в суді в сумі 120 000 гривень.

У Акті прийому наданих послуг адвокатом у кримінальній справі від 20 червня 2022 року сторонами визначено, що з урахуванням Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» (в частині встановлення прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та мінімальної заробітної плати) інших законів, нормативно правових актів, складність справи, обсяг часу, витраченого адвокатом під час надання захисту та інших чинників, адвокатом виконано такий обсяг робіт: 1) захист у кримінальній справі під час досудового розслідування кримінального провадження №0000186 від 29 травня 2017 року; 2) складання процесуальних документів (заяви, скарги, клопотання тощо); 3) захист по кримінальній справі під час розгляду справи в суді, а саме участь у судових засіданнях в суді першої інстанції (Луцький міськрайонний суд ) протягом 2018 2022 років. Винагорода адвоката складає 145 000 (сто сорок п`ять тисяч) гривень.

Отже, представником позивача надано суду докази понесення витрат на юридичну допомогу в межах кримінального провадження.

Прокурор, не погоджуючись із позовними вимогами і в цій частині, зазначив, що сума витрат на правничу допомогу у сумі 145 000 гривень, зважаючи на категорію складності справи, відсутність детального опису наданих адвокатом послуг, не є спів мірною та не відповідає принципу справедливості. Вважає, що подані позивачем розрахунку без конкретизації до обсягу наданих послуг у кримінальному провадженні №0000186 від 29 травня 2017 року без зазначення конкретної вартості кожної послуги з урахуванням витраченого часу та вартості наданих послуг, без зазначення кількості проведених слідчих дій за участю адвоката та кількості судових засідань за участю адвоката, без належного підтвердження дійсної сплати за надані послуги (за відсутності банківських документів) є неспіврозмірними за складністю справи.

Велика Палата ВС у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 13 березня 2025 року по справі №275/150/22 вказав, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт.

Суд, керуючись принципами диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу із власної ініціативи.

Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5,6 ст. 137 ЦПК, за змістом яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Заперечуючи розмір витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_1 прокурор зазначає, що із матеріалів кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_1 вбачається, що під час судового розгляду вказаного кримінального провадження судові засідання відкладались з ініціативи адвоката Бенещука В.Г. через неможливість прибути в судове засідання 10 разів, на підтвердження чого надано відповідні фотокопії його заяв від 1 жовтня 2018 року, 11 квітня 2022 року, 8 лютого 2022 року, 11 жовтня 2021 року, 15 березня 2021 року, 7 травня 2020 року, 27 грудня 2019 року, 18 червня 2019 року, 10 січня 2019 року, 12 вересня 2018 року (а.п.90 101 т.1). Вважає, що той факт, що адвокат не з`являвся у кожне третє судове засідання свідчить про свідоме затягування судового процесу зловживання процесуальними правами, а також про неналежне надання професійної правничої допомоги, безпідставно оціненої в сумі 145 000 грвиень.

Долучені прокурором фотокопії заяв адвоката Бенещука В.Г. про відкладення судових засідань у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_1 суд оцінює, беручи до уваги інформацію Луцького міськрайонного суду від 6 липня 2023 року, яка була долучена представником позивача на підствердження обґрунтованості витрат на професійну правничу допомогу.

У відповіді на запит адвоката Бенещука В.Г. Луцький міськрайонний суд Волинської області повідомляє, що по справі №158/689/18 у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_1 відбулося 33 судових засідань із його участю, а саме: 5 квітня 2018 року, 24 квітня 2018 року, 30 липня 2018 року, 16 серпня 2018 року, 27 серпня 2018 року, 3 грудня 2018 року, 13 лютого 2019 року, 22 березня 2019 року, 10 травня 2019 року, 18 червня 2019 року, 15 липня 2019 року, 10 вересня 2019 року, 7 листопада 2019 року, 27 липня 2019 року, 12 лютого 2020 року, 10 березня 2020 року, 30 червня 2020 року, 21 липня 2020 року, 26 жовтня 2020 року, 23 листопада 2020 року, 22 грудня 2020 року, 5 січня 2021 року, 26 січня 2021 року, 28 квітня 2021 року, 9 червня 2021 року, 1 липня 2021 року, 22 липня 2021 року, 30 серпня 2021 року, 21 вересня 2021 року, 9 листопада 2021 року, 12 травня 2022 року, 24 травня 2022 року, 20 червня 2022 року (а.п.21 т. 1).

Так, судові засідання, які відкладалися за клопотанням адвоката Бенещука В.Г. не були враховані Луцьким міськрайонний судом Волинської області під час узагальнення кількості судових засідань по справі про обвинувачення ОСОБА_1 , окрім судового засідання, дата проведення якого була визначена 18 червня 2019 року.

За таких обставин, зважаючи на кількість відкладень розгляду кримінального провадження за клопотанням сторони захисту, а саме адвоката Бенещука В.Г., суд вважає розмір заявлених у позовних вимогах витрат на правову допомогу завищеним, оскільки заначений адвокатом час на надання таких послуг під час судового розгляду не відповідає критерію реальності тривалості розгляду кримінального провадження з вини сторони обвинувачення.

А тому, беручи до уваги такі обставини справи, докази, надані стороною позивача та стороною відповідача, суд, використовуючи свої дискреційні повноваження, приходить висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення на користь позивача у розмірі 75 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу у кримінальному провадженні № 60000186, внесеного у ЄРДР 29 травня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України про обвинувачення ОСОБА_1 .

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини 2 статті 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі статтей 56, 62 Конституції України, статтей 1167,1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», керуючись статтями 4, 12, 81, 263 -265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Волинської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 425 066 (чотириста двадцять п`ять тисяч шістдесят шість) гривень 67 копійок в рахунок відшкодування моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 75 (сімдесят п`ять) тисяч гривень витрат на професійну правничу допомогу.

У задоволення решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .

Представник позивача - ОСОБА_3 , АДРЕСА_3 .

Відповідач - Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, 01014, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, ;

Відповідач - Волинська обласна прокуратура, 43025, м. Луцьк, вул. Винниченка, 15, Волинської області, .

Повний текст судового рішення складено 22 травня 2025 року.

Суддя

Маневицького районного суду І.С. Токарська