465/4380/25
2-з/465/65/25
У Х В А Л А

Іменем України

23.05.2025 м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі головуючої судді Кушнір Б.Б.,

з участю секретаря судового засідання Швед О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові заяву ОСОБА_1 , поданої в його інтересах представником адвокатом Чириком А.І. про забезпечення позову до подання позовної заяви в порядку ст.ст. 151, 152 ЦПК України,

в с т а н о в и в:

22.05.2025 до Франківського районного суду м. Львова надійшла заява ОСОБА_1 , яка подана в його інтересах представником адвокатом Чириком А.І. про забезпечення позову до подання позовної заяви в порядку ст.ст. 151, 152 ЦПК України, в якій просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом арешту до вирішення Франківським районним судом м. Львова справи по суті та набрання судовим рішенням законної сили на:

- квартиру, загальною площею 65 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, що зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 );

- нежитлове приміщення №XXVII, загальною площею 3,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, що зареєстроване на праві власності за ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ).

Обґрунтовуючи заяву покликається на те, що заявник (позивач) ОСОБА_1 має намір звернутися до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, набутого ними з відповідачкою за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, через що звертається до суду із даною заявою про забезпечення позову до подання ним позовної заяви.

Зазначає, що в 2011 році позивач, ОСОБА_1 , познайомився з відповідачкою, ОСОБА_2 в м. Львові, після знайомства почали зустрічатись та приблизно з середини 2011 року вони з відповідачкою почали проживати разом та вести спільне господарство, мали спільні витрати та фактично проживали як сім`я без реєстрації шлюбу до серпня 2022 року, коли відповідачка з їхнім сином виїхала на окреме проживання на орендовану квартиру, а позивач залишився проживати в придбаній ними за спільні кошти квартирі за адресою АДРЕСА_1 , де проживає до цього часу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача з відповідачкою народився син ОСОБА_3 , про що Сихівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції 09.07.2013 складено відповідний актовий запис №266.

Дані обставини були встановлені рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 08.10.2013 року по справі №443/1533/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про внесення змін до актового запису про народження, у мотивувальній частині вищевказаного рішення було встановлено, що «Позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у смт. Журавне Жидачівського району. Як встановлено судом приблизно з середини 2011 року він почав проживати із гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 …», «…під час спільного проживання із ОСОБА_2 позивач вів із останньою спільне господарство, підтримував шлюбні стосунки.»

Після народження сина позивач з відповідачкою вирішили придбати квартиру, для чого уклали договір про участь у фінансуванні будівництва 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_3 , купівлю якої оформили на відповідачку. В цьому ж будинку було придбано нежитлове приміщення №XXVII,, загальною площею 3,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , яке також було оформлено на відповідачку, що стверджується інформаційною довідкою №418963515 від 21.03.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гавриловою Н.В.

Таким чином зазначає, спірні квартира АДРЕСА_4 та нежитлове приміщення №XXVII, в будинку АДРЕСА_2 , належить позивачу та відповідачці на праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки права на будівництво такої спочатку були набуті та оформлені 15.11.2013, а остаточне оформлення права власності на такі відбулось в травні-червні 2015 року, тобто за час спільного проживання позивача та відповідачки однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Також придбання спірної квартири відбувалось за їх спільні кошти, наявність яких в позивача підтверджено відповідними відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми нарахованого позивачу доходу за 2011-2022 роки.

Вказує, що позивачу стало відомо про те, що раніше відповідачка без відома та згоди позивача вже розпоряджалась спільним рухомим майном - автомобілем, придбаним ними за час спільного проживання та оформленим на неї, а також відчужила права на торгівельну марку, набуту нею під час їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Відтак, позивач має обґрунтовані підстави вважати, що відповідачка може розпорядитися спірними об`єктами, що знаходиться у неї на праві власності та відчужити їх на корить інших осіб для ухилення від виконання рішення суду, що в свою чергу істотно ускладнить чи унеможливить ефективний захист або поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких позивач звертається. Просить заяву задоволити.

Згідно з п.1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається: до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо.

Згідно з ч.1 ст.153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Відтак, суд вважає, що слід заяву про забезпечення позову розглядати без повідомлення учасників справи.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, вивчивши заяву про забезпечення позову та додані до неї документи, всебічно з`ясувавши обставини, на які заявник посилається як на підставу вимог своєї заяви, вважає необхідним відмовити у задоволенні заяви, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 №9, постановлено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17(провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Відповідно до постанов Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі № 914/970/18 та від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20, під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що «…повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу».

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник (позивач), та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Відтак, при обранні заходів забезпечення позову слід також враховувати необхідність збереження балансу прав і законних інтересів усіх учасників спірних правовідносин та інших осіб, не допускаючи використання заходу забезпечення позову у якості тиску на відповідачку.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Отже, при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі №914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 по справі № 554/1893/17, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Ненадання належних та допустимих доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а лише посилання на це в заяві, не єдостатньою підставою для задоволення відповідної заяви про забезпечення позову.

Зазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 755/9322/20.

З матеріалів заяви про забезпечення позову та додатків до такої заяви вбачається, що право власності відповідачки на спірну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 65 кв.м. реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, було зареєстровано державним реєстратором Бірак Євгенієм Васильовичем Львівського міського управління юстиції згідно рішення №22162407 від 17.06.2015 на підставі свідоцтва про право власності, на нерухоме майно, серія та номер: НОМЕР_2 , виданий 17.06.2015, видавник: Реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції, а також право власності відповідачки на спірне нежитлове приміщення №XXVII, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, було зареєстровано державним реєстратором Бірак Євгенієм Васильовичем Львівського міського управління юстиції згідно рішення №22162407 від 17.06.2015 на підставі свідоцтва про право власності, на нерухоме майно, серія та номер: НОМЕР_2 , виданий 17.06.2015, видавник: Реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції.

Так, заявник вважає, що з середини 2011 року до серпня 2022 року він з відповідачкою почали проживати разом, ввели спільне господарство, мали спільні витрати та фактично проживали як сім`я без реєстрації шлюбу, зокрема посилається на встановлені у рішенні Жидачівського районного суду Львівської області від 08.10.2013 у справі №443/1533/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про внесення змін до актового запису про народження обставини, зокрема вказує на те, що у мотивувальній частині вищевказаного рішення було встановлено, що «Позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у смт. Журавне Жидачівського району. Як встановлено судом приблизно з середини 2011 року він почав проживати із гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 …», «…під час спільного проживання із ОСОБА_2 позивач вів із останньою спільне господарство, підтримував шлюбні стосунки.».

Проте вказане, не свідчить, що на час укладення договорів та оформлення спірного майна особи проживали як сім`я без реєстрації шлюбу. Натомість рішення суду про встановлення факту спільного проживання як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період придбання спірної нерухомості до заяви не долучено.

Разом з тим вказує, що придбання спірного майна відбувалось за їх спільні кошти, наявність яких в позивача підтверджено відповідними відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми нарахованого позивачу доходу за 2011-2022 роки. Однак будь-яких доказів на обґрунтування тверджень суду не надає.

Водночас у заяві посилається на акт фактичного проживання голови правління ОСББ «ЖК Ювілейний» №0402 від 04.02.2025, складеним за участю сусідів про те, що він постійно проживав у спірній квартирі без реєстрації з початку набуття права власності, а з серпня 2022 року фактично проживає там один. Проте, даний акт у матеріалах заяви відсутній.

Крім цього, відповідно до принципу змагальності сторін і загальних правил розподілу тягаря доказування обов`язок доведення підстав для застосування заходів забезпечення позову покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Саме по собі посилання на наявність потенційної можливості відчуження відповідачем спірного майна та загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Зазначаючи у заяві про забезпечення позову про ймовірність відчуження ОСОБА_2 належного йому майна задля уникнення виконання можливого рішення суду, заявником не надано суду жодного доказу на підтвердження реального існування цього ризику.

Також заявник у заяві не навів фактів та обґрунтувань, які свідчать про наміри відповідачки відчужити спірне майно. Зазначене свідчить про припущення заявника з метою накласти арешт на спірне майно, яке нічим не підтверджене.

Посилання заявника, що відповідачка відчужила належний їй на праві власності легковий автомобіль марки NISSAN, модель: JUKE, VIN код ТЗ (номер кузова) - НОМЕР_3 , 2019 року випуску та на торгівельну марку «Сама ліпила» (свідоцтво № НОМЕР_4 ) без його згоди, не є підставою для накладення арешту на майно, оскільки між сторонами не був зареєстрований шлюб, а тому згоди під час відчуження не вимагалося.

Разом з тим, в заяві про забезпечення позову заявником не доведено, що його права можуть бути порушені у разі невжиття заходів забезпечення позову та невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, не надано достовірних доказів, що спірне майно є спільною власністю, не надано доказів реального наміру відповідачки відчужити все своє майно та бажання навмисно ухилитися від виконання рішення суду, у разі задоволення позову.

За наведених обставин, мотиви наведені в обґрунтування поданої заяви про забезпечення позову, не доводять того, що відмова у забезпеченні позову не зможе гарантувати реального виконання у майбутньому судового рішення, у випадку його ухвалення на користь заявника (позивача).

З огляду на викладене, беручи до уваги викладені у заяві доводи заявника та оцінюючи наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності щодо співставлення їх належності, допустимості, достовірності кожного окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку між собою, суд прийшов до висновку про відсутність належних правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

А відтак, у задоволенні заяви ОСОБА_1 , поданої в його інтересах представником адвокатом Чириком А.І. про забезпечення позову до подання позовної заяви в порядку ст.ст. 151, 152 ЦПК України слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 149-153, 247, 258-261, 353 -355 ЦПК України, суд-

п о с т а н о в и в :

У задоволені заявиОСОБА_1 , поданої в його інтересах представником адвокатом Чириком А.І. про забезпечення позову до подання позовної заяви в порядку ст.ст. 151, 152 ЦПК України, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів з дня її проголошення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повний текст ухвали складено 23.05.2025.

Суддя Кушнір Б.Б.