Справа № 214/5163/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

(заочне)

15 травня 2025 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Ткаченка А.В.,

за участю секретаря судового засідання Фастовець Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 та просить суд визнати автомобіль марки «Ford Focus 1.6і» реєстраційний номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя по 1/2 частки за кожним із співвласників, стягнувши з відповідача грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля та в порядку поділу майна стягнути грошову компенсацію 1/2 частки боргових зобов`язань перед АТ КБ «Приватбанк» в сумі 26 076,24 грн. і перед АТ «Універсал Банк» на суму 5 979,63 грн., посилаючись на припинення шлюбних відносин та спір з приводу набутого за час шлюбу майна. В обґрунтування вимог позивачем зазначено про перебування її у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 07.12.2016 та припинення шлюбних стосунків із січня 2024 троку, у травні 2024 року нею подано позов про розірвання шлюбу із ОСОБА_2 . Від шлюбу вони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з нею. У період шлюбних відносин 11 липня 2023 року ними було придбано автомобіль «Ford Focus 1.6і» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який було зареєстровано на ім`я відповідача та яким він користується на теперішній час. Крім того перебуваючи у шлюбі, чоловік намагався вести бізнес і тому всі кошти вкладав у нього, вона ж займалася утриманням сім`ї, тому в інтересах сім`ї знімала з кредитних карток грошові кошти, у зв`язку з чим у неї перед банками наявні кредитні зобов`язання. Тому просить задовольнити заявлені вимоги.

Ухвалою суду від 09 липня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 14 жовтня 2024 року зупинено провадження у справі до припинення перебування ОСОБА_2 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року скасовано ухвалу суду від 14 жовтня 2024 року, справу направлено для продовження розгляду.

Ухвалою суду від 15 травня 2025 року розгляд справи ухвалено проводити в заочному порядку.

У судове засідання учасники процесу не з`явилися.

Представник позивача адвокат Примаков К.О. звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, на вимогах наполягає.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в порядку, передбаченому ст.128 ЦПК України, в судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав. Поштове відправлення, направлене на зареєстровану адресу місця проживання відповідача із повідомленням про виклик до суду, повернуто до суду не врученим із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України є днем вручення повістки (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2025 року у справі № 621/2155/20 (провадження № 61-3581св24).

Ураховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України та частини другої статті 247 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши письмові докази, надавши оцінку їх сукупності, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, суд доходить до таких висновків.

Як установлено судом та не оспорюється учасниками процесу, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 07 грудня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 10 копія свідоцтва), за відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 липня 2024 року шлюб між ними розірвано.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно із статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Згідно з частиною першою статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому, порядок розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки, що є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя, а в разі неподільності присудження одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними, або реалізації через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки, що регламентовано статтею 71 СК України.

Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67 цс 20(пункт 58); постанова Великої Палата Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, провадження № 14-182цс21, яка стосується саме поділу нерухомого майна подружжя (пункти 23-27, 36).

Зокрема, у пункті 36 наведеної постанови Великої Палати Верховного Суду зазначено таке: «Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України)».

Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Щодо поділу рухомого майна подружжя суд виходить з такого.

Під час перебування сторін у шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу № 8069/23/013337 від 13 червня 2023 року, виданого ФОП « ОСОБА_4 », сторонами було придбано транспортний засіб марки «Ford Focus 1.6і» 2006 року випуску, об`ємом двигуна 1596 см.куб., дата реєстрації 11 липня 2023 року, який зареєстрований за ОСОБА_2 , що підтверджується повідомленням Територіального сервісного центру МВС № 1243 (а.с. 25) та витягом з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів (а.с. 25-26).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилається на те, що в силу презумпції віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя, рухоме майно автомобіль марки марки «Ford Focus 1.6і» реєстраційний номер НОМЕР_1 , нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю з рівністю часток. Вартість майна нею визначено відповідно до звіту з оцінки колісного транспортного засобу складеного 16 травня 2024 року судовим експертом Рейнюком О.В., відповідно до якого ринкова вартість автомобіля марки «Ford Focus 1.6і» реєстраційний номер НОМЕР_1 , на дату оцінки 13 травня 2024 року складає 187 481,23 грн. (а.с. 18-24).

Стороною відповідача не спростовано презумпцію спільно набутого в період шлюбу рухомого майна.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.п.22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Верховний Суд у своїх правових позиціях неодноразово зазначав, що вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої і третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У разі відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Аналогічний висновок Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду викладено у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, у постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі №755/20923/14-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц, від 09 грудня 2020 року у справі №301/2231/17.

Суд, розглядаючи справу на підставі поданих до суду письмових доказів учасниками справи, приймає як належний та допустимий доказ наданий позивачем висновок судового експерта по визначенню вартості спірного автомобіля з визначенням ринкової вартості подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) транспортного засобу на час звернення до суду.

Таким чином, оскільки рухоме майно, а саме транспортний засіб марки «Ford Focus 1.6і» реєстраційний номер НОМЕР_1 набуто сторонами за час шлюбу, воно являється спільним сумісним майном подружжя, презумцію чого не спростовано відповідачем в судовому засіданні, автомобіль є неподільним майном, то підлягають поділу шляхом виділення у власність відповідача з присудженням позивачці, як іншому з подружжя, грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно (постанова Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20 (провадження № 61-7951 св 23).

Щодо розподілу боргових зобов`язань подружжя, суд виходить з такого.

Виходячи зі змісту статей 60, 65 СК України, при поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а тому якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19), від 01 вересня 2022 року у справі № 295/9244/17 (провадження № 61-5729св22).

Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок особистих коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України.

Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 712/6574/16-ц (провадження № 61-17824св18).

Установивши, що кошти за укладеним під час шлюбу кредитним договором від 03.01.2017 з АТ «Універсал Банк» позивач витратила в інтересах сім`ї, а саме на придбання продуктів харчування платежів за комунальні послуги, тощо, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача половини суми боргових зобов`язань позивача перед банком за період з 01.03.2020 до 31.12.2023 (а.с. 37-46).

При вирішенні питання щодо поділу боргових зобов`язань ОСОБА_1 перед АТ «ПриватБанк» суд ураховує дату укладення договору (до укладення шлюбу) та підтвердження витрат в інтересах сім`ї на суму 24 126,66 грн. з огляду на наявність станом на дату початку виписки по кредитному рахунку позивачки суми боргу 28 025,82 грн. та на кінець виписки суми боргу 52 152,48 грн. (а.с. 31-35).

Тому в цій частині вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При розгляді справи суд забезпечив обом сторонам можливість надати докази на підтвердження їх вимог та заперечень.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Оскільки належним чином повідомлений про дату слухання справи відповідач відзиву на позов та доказів на його підтвердження, суду не надав, ураховуючи, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, оскільки збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду та кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (статті 12,13 ЦПК України), суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому з відповідача на користь позивачки підлягають відшкодуванню судові витрати по сплаті судового збору.

Крім того, позивачем понесені витрати по сплаті за проведення експертизи з визначення ринкової вартості транспортного засобу в сумі 2 500,00 грн. (а.с. 30), а відшкодування витрат за проведення експертизи не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі. Тож сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо суд урахував відповідний висновок експерта як доказ, про що наголошувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 листопада 2023 року у справі № 712/4126/22 (провадження № 14-123цс23) .

За таких обставин, оскільки судом прийнято в якості доказу наданий стороною позивача висновок експерта, підлягають відшкодуванню позивачці сплачені нею витрати за проведення експертизи.

Підлягають також відшкодуванню позивачці витрати, пов`язані з отриманням нею відомостей із сервісного центру щодо власника спірного транспортного засобу, як такі, які понесені нею у зв`язку з розглядом справи та прийняті судом в якості доказу (а.с. 29).

Крім того, пунктом 5 частини 3 статті 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Згідно частини 1 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Разом із тим, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 31 жовтня 2022 року у справі № 236/3503/20-ц (провадження № 61-19531св21).

Позивачем до суду подано копії ордеру, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, розрахунок виконаних робіт від 04.06.2024та платіжний документ про сплату гонорару.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Відповідачем не подано обґрунтованих заперечень щодо розміру витрат на правничу допомогу, тому враховуючи зазначене, оскільки витрати на правничу допомогу підтверджені належними доказами, суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування стороні позивача витрат на правничу допомогу в заявленому розмірі, що узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 13 березня 2025 року у справі № 275/150/22 (провадження № 61-13766св24).

Керуючись статями 13, 141, 258-259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 про поділ майна подружжя частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , у порядку поділу спільного майна подружжя, вартість 1/2 частки транспортного засобу марки «Ford Focus 1.6і» реєстраційний номер НОМЕР_1 в сумі 93 740 (дев`яносто три тисячі сімсот сорок) гривень 62 коп., виділивши у приватну власність відповідача ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя транспортний засіб марки «Ford Focus 1.6і» реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість 1/2 частки боргових зобов`язань подружжя в сумі 18 042 (вісімнадцять тисяч сорок дві) гривні 96 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору суму 2 469 (дві тисячі чотириста шістдесят дев`ять) гривень 16 коп., витрат на проведення експертизи в сумі 2 500 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 коп., витрат, пов`язаних з отриманням відомостей з Єдиного державного реєстру МВС в сумі 61 (шістдесят одна) гривня 82 коп. та витрат на правничу допомогу в сумі 4 000 (чотири тисячі) гривень 00 коп.

У задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду позивачем подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості про сторін:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , місця проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

Повне рішення складено 21 травня 2025 р.

Суддя А.В. Ткаченко