ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року

м. Харків

справа № 643/4629/20

провадження № 22-ц/818/631/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Савенка М.Є., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Львової С.А.,

учасники справи:

позивач Харківська міська рада,

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2024 року в складі судді Мельникової І.Д.

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року Харківська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення орендної плати за користування земельною ділянкою.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Харківської міської ради від 27 квітня 2005 року № 88/05 ВАТ «Укртелеком» надано в оренду земельну ділянку (кадастровий номер :01:007:0504) площею 0,3898 га по АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування центру електрозв`язку №11 строком до 01 січня 2015 року. На підставі вказаного рішення між Харківською міською радою та ВАТ «Укртелеком» укладено договір оренди землі від 15 листопада 2005 року № 75283/05.

Право оренди земельної ділянки площею 0,3898 га по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :01:007:0504), що була у користуванні відповідно договору оренди землі від 15 листопада 2005 року № 75283/05 припинено 18 лютого 2019 року на підставі акту приймання-передачі земельної ділянки до земель запасу міста від 13 лютого 2019 року № 35/19.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 квітня 2019 року № 164948465 право власності на нежитлову будівлю літ. «А-2» загальною площею 4 422,1 кв м по АДРЕСА_1 зареєстроване: 30/1000 з 13 жовтня 2017 року за ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 13 жовтня 2017 року № 7301; 335/1000 з 30 листопада 2016 року за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2016 року №5350; 635/1000 з 30 листопада 2016 року за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2016 року №5350.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 24 лютого 2020 року №201519113 право власності на:

нежитлові приміщення 1-го поверху №20, 21, 21а, 21б, 22-:-24, 24а площею 130,7 кв м в літ. «А-2» по АДРЕСА_1 з 15 серпня 2019 року зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі технічного паспорту від 23 липня 2018 року, (видавник: ТОВ «Харківське бюро технічної інвентаризації»), висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 25 липня 2018 року № 278, договору про поділ нерухомого майна від 23 липня 2019 року № 4102, договору дарування від 13 жовтня 2017 року № 7301;

нежитлові приміщення підвалу №I-:-XXI площею 360,4 кв м; 1-го поверху № 1, 3-:-15, 17, 18, 19 площею 348,9 кв м; 2-го поверху № 90, 91, 93-:-97, 148, 148а, 149, 149а, 1496 площею 539,5 кв м; мансарди № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , 153, 157 площею 73,4 кв м в літ. «А-2» загальною площею 1322,2 кв м з 15 серпня 2019 року зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2016 року №5350, технічного паспорту від 23 липня 2018 року (видавник: ТОВ «Харківське бюро технічної інвентаризації»); договір про поділ майна від 23 липня 2019 року №4102, висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 25 липня 2018 року № 278;

нежитлові приміщення 1-го поверху №16, 26-:-30, 28а, 32, 32а, 32б, 32в, 33, 36-:-46, 48, 48a, 49, 49a, 50, 52, 53, 53a, 536, 55-:-68, 58a, 70-:-84, 89, 71a, 74a, 7ба, 81а, площею 1261,7 кв м; 2-го поверху №100-:-109, 100а, 100б, 100в, 100г, 100д, 100е, 101а, 1016, 101в, 105а, 1096, 109в, 111, 112, 114-:-119, 115б, 121, 122, 125, 126, 128, 130, 131, 134, 135, 136, 137, 139, 140, 141, 144, 145, 147 площею 1463,3 кв м, мансарди № НОМЕР_3 , НОМЕР_3 а площею 86,7 кв м в літ. «А-2» загальною площею 2811,7 кв м з 15 серпня 2019 року за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2016 року №5350, договору про поділ майна від 23 липня 2019 року №4102, технічного паспорту від 23.07.2018 (видавник: ТОВ «Харківське бюро технічної інвентаризації»), висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 25 липня 2018 року № 278.

Відповідно до висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 25 липня 2018 року №278 встановлено фактичне користування:

ОСОБА_2 нежитловими приміщеннями 1-го поверху №16, 26-:-30, 28a, 32, 32a, 326, 32B, 33, 36-:-46, 48, 48a, 49, 49a, 50, 52, 53, 53a, 536, 55-1-68, 58a, 70-:-84, 89, 71a, 74a, 76a, 81а, площею 1261,7 кв.м.; 2-го поверху №100-:-109, 100а, 100б, 100в, 100г, 100д, 100е, 101а, 1016, 101в, 105а, 1096, 109в, АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , 114-: АДРЕСА_4 , 1156, АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , 128, 130, 131, 134, 135, 136, 137, 139, 140, 141, 144, 145, 147 площею 1463,3 кв м, мансардою №150, 150а площею 86,7 кв м, загальною площею 2811,7 кв м, що складають частку 635/1000;

ОСОБА_1 нежитловими приміщеннями підвалу №I:-XXIX площею 360,4 кв м; 1-го поверху №1, 3-:-15, 17, 18, 19 площею 348,9 кв м; 2-го поверху №90, 91, 93-:-97, 148, 148а, 149, 149а, 149б площею 539,5 кв м; мансардою №151, 152, 153, 157 площею 73,4 кв м, загальною площею 1322,2 кв м, що складають частку 335/1000; нежитловими приміщеннями 1-го поверху №20, 21, 21а, 216, 22-:-24, 24а площею 130,7 кв м, що складають частку 30/1000.

Як платники земельного податку за земельну ділянку по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не зареєстровані, податок не сплачують.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з 01 березня 2019 року по 31 грудня 2019 року не сплачували за користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, внаслідок чого зберегли за рахунок Харківської міської ради як власника земельної ділянки за вказаною адресою майно грошові кошти у розмірі орендної плати у сумі 856 772,80 грн та 492 475,70 грн відповідно, що стало підставою для звернення до суду із цим позовом.

Харківська міська рада просила стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати в сумі 492 475,70 грн; стягнути з ОСОБА_2 на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати в сумі 856 772,80 грн; стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради витрати зі сплати судового збору в розмірі 7387,14 грн; стягнути з ОСОБА_2 на користь Харківської міської ради витрати зі сплати судового збору в розмірі 12 851,59 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2024 року позов Харківської міської ради задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати в сумі 492 475,70 грн; стягнуто з ОСОБА_2 на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати в сумі 856 772,80 грн; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради витрати зі сплати судового збору в розмірі 7387,14 грн; стягнуто з ОСОБА_2 на користь Харківської міської ради витрати зі сплати судового збору в розмірі 12 851,59 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги, в яких просили в частині себе рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що він не є належним відповідачем, оскільки 15 серпня 2017 року був внесений запис про передачу у безстрокове право користування часткою нежитлової будівлі у розмірі 665/1000 Товариству з обмеженою відповідальністю «ІНЕКС». Таким чином саме Товариству з обмеженою відповідальністю «ІНЕКС» має відшкодовувати Харківській міській раді кошти за користування земельною ділянкою.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що матеріали справи не містять доказів фактичного використання ним 1422,77 кв м земельної ділянки для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «А-2», з урахуванням, зокрема, наявності ще кількох будівель на цій земельній ділянці, які належать іншим власникам. Суд не дослідив пропорцію у користуванні земельною ділянкою, на якій розташована вказана будівля, оскільки частки у праві користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля не є тотожними часткам у праві власності на відповідну будівлю. В спірний період (з 01.03.2019 по 31.12.2019 року) структура власності на нежитлову будівлю літ. «А-2» по АДРЕСА_1 змінилася зі спільної часткової на особисту кожного з колишніх співвласників. При цьому при виділі реальних часток може мати місце відступ від розміру ідеальних часток, а тому їх площа може бути не тотожною. Суд ухвалив рішення стягнути грошові кошти за ймовірне користування земельною ділянкою, яка призначена для зв`язку і телекомунікацій (для експлуатації та обслуговування центру електрозв`язку № 11), одночасно з цим зробивши висновок про те, що він нібито користувався вказаною земельною ділянкою для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «А-2». Зазначив, що його не було належним чином повідомлено судом першої інстанції про розгляд справи.

24 червня 2024 року до суду апеляційної інстанції від Харківської міської ради надійшов відзив на апеляційні скарги, в якому вважала рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою та підтримала доводи позову.

Постановою Харківського апеляційного суду від 25 червня 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - залишено без задоволення, рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2024 року - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково, постанову Харківського апеляційного суду від 25 червня 2024 року у частині задоволених позовних вимог Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення орендної плати за користування земельною ділянкою у розмірі 492 475,70 грн і судового збору скасовано та передано справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення в оскаржуваній частині залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивоване тим, що ОСОБА_1 як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 164948465 від 25 квітня 2019 року право власності на нежитлову будівлю літ. «А-2» загальною площею 4422,1 кв м по АДРЕСА_1 зареєстроване: 30/100 з 13 жовтня 2017 року за ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 13 жовтня 2017 року № 7301; 335/100 з 30 листопада 2016 року за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2016 року № 5350; 635/100 з 30 листопада 2016 року за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2016 року № 5350 (а.с.24 том 1).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 201519113 від 24 лютого 2020 року право власності на:

нежитлові приміщення 1-го поверху №20, 21, 21а, 21б, 22-:-24, 24а площею 130,7 кв м в літ. «А-2» по АДРЕСА_1 з 15 серпня 2019 року зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі технічного паспорту від 23 липня 2018 року, (видавник: ТОВ «Харківське бюро технічної інвентаризації»), висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 25 липня 2018 року № 278, договору про поділ нерухомого майна від 23 липня 2019 року № 4102, договору дарування від 13 жовтня 2017 року № 7301;

нежитлові приміщення підвалу №I-:-XXI площею 360,4 кв м; 1-го поверху № 1, 3-:-15, 17, 18, 19 площею 348,9 кв м; 2-го поверху № 90, 91, 93-:-97, 148, 148а, 149, 149а, 1496 площею 539,5 кв м; мансарди № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , 153, 157 площею 73,4 кв м в літ. «А-2» загальною площею 1322,2 кв м з 15 серпня 2019 року зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2016 року №5350, технічного паспорту від 23 липня 2018 року (видавник: ТОВ «Харківське бюро технічної інвентаризації»); договір про поділ майна від 23 липня 2019 року №4102, висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 25 липня 2018 року № 278;

нежитлові приміщення 1-го поверху №16, 26-:-30, 28а, 32, 32а, 32б, 32в, 33, 36-:-46, 48, 48a, 49, 49a, 50, 52, 53, 53a, 536, 55-:-68, 58a, 70-:-84, 89, 71a, 74a, 7ба, 81а, площею 1261,7 кв м; 2-го поверху №100-:-109, 100а, 100б, 100в, 100г, 100д, 100е, 101а, 1016, 101в, 105а, 1096, 109в, 111, 112, 114-:-119, 115б, 121, 122, 125, 126, 128, 130, 131, 134, 135, 136, 137, 139, 140, 141, 144, 145, 147 площею 1463,3 кв м, мансарди № НОМЕР_3 , 150а площею 86,7 кв м в літ. «А-2» загальною площею 2811,7 кв м з 15 серпня 2019 року за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2016 року №5350, договору про поділ майна від 23 липня 2019 року №4102, технічного паспорту від 23.07.2018 (видавник: ТОВ «Харківське бюро технічної інвентаризації»), висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 25 липня 2018 року № 278 (а.с.25 том 1).

Відповідно до висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 25 липня 2018 року №278 встановлено фактичне користування:

ОСОБА_2 нежитловими приміщеннями 1-го поверху №16, 26-:-30, 28a, 32, 32a, 326, 32B, 33, 36-:-46, 48, 48a, 49, 49a, 50, 52, 53, 53a, 53б, 55-:-68, 58a, 70-:-84, 89, 71a, 74a, 76a, 81а, площею 1261,7 кв.м.; 2-го поверху №100-:-109, 100а, 100б, 100в, 100г, 100д, 100е, 101а, 101б, 101в, 105а, 109б, 109в, АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , 114-: АДРЕСА_4 , 115б, АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , 126, 128, 130, 131, 134, 135, 136, 137, 139, 140, 141, 144, 145, 147 площею 1463,3 кв м, мансардою №150, 150а площею 86,7 кв м, загальною площею 2811,7 кв м, що складають частку 635/1000;

ОСОБА_1 нежитловими приміщеннями підвалу №I:-XXIX площею 360,4 кв м; 1-го поверху №1, 3-:-15, 17, 18, 19 площею 348,9 кв м; 2-го поверху №90, 91, 93-:-97, 148, 148а, 149, 149а, 149б площею 539,5 кв м; мансардою №151, 152, 153, 157 площею 73,4 кв м, загальною площею 1322,2 кв м, що складають частку 335/1000; нежитловими приміщеннями 1-го поверху №20, 21, 21а, 216, 22-:-24, 24а площею 130,7 кв м, що складають частку 30/1000.

В користуванні ОСОБА_2 знаходиться: нежитлові приміщення 1-го поверху №16, 26-:-30, 28a, 32, 32a, 326, 32B, 33, 36-:-46, 48, 48a, 49, 49a, 50, 52, 53, 53a, 53б, 55-:-68, 58a, 70-:-84, 89, 71a, 74a, 76a, 81а, площею 1261,7 кв.м.; 2-го поверху №100-:-109, 100а, 100б, 100в, 100г, 100д, 100е, 101а, 101б, 101в, 105а, 109б, 109в, АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , 114-:-119, 115б, 121, 122, 125, 126, 128, 130, 131, 134, 135, 136, 137, 139, 140, 141, 144, 145, 147 площею 1463,3 кв м, мансардою №150, 150а площею 86,7 кв м, загальною площею 2811,7 кв м в літ. «А-2», які належать на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Ємець І.О. 21.10.2016 № 5350 по пров. Поштовому № 2 в м. Харкові;

В користуванні ОСОБА_1 знаходиться: нежитлові приміщення підвалу №I:-XXIX площею 360,4 кв м; 1-го поверху №1, 3-:-15, 17, 18, 19 площею 348,9 кв м; 2-го поверху №90, 91, 93-:-97, 148, 148а, 149, 149а, 149б площею 539,5 кв м; мансардою №151, 152, 153, 157 площею 73,4 кв м, загальною площею 1322,2 кв м в літ «А-2», які належать на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Ємець І.О. 21.10.2016 № 5350 по пров. Поштовому № 2 в м. Харкові; нежитлові приміщення 1-го поверху №20, 21, 21а, 216, 22-:-24, 24а площею 130,0 кв м в літ. «А-2», які належать на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Ємець І.О. 13.10.2017 № 7301 по по АДРЕСА_1 (а.с.30-31 том 1).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 204891919 від 20 березня 2020 року земельна ділянка по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :01:007:0504, площею 0,3898 га, цільове призначення землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, для експлуатації та обслуговування центру електрозв`язку № 11, перебуває у комунальній власності та власником є Харківська міська рада (а.с.26-27 том 1).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 20 січня 2020 року № HB-020 земельна ділянка площею 0,3898 га з кадастровим номером :01:007:0504 по АДРЕСА_1 знаходиться у комунальній власності. Категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення; вид використання - для експлуатації та обслуговування центру електрозв`язку №11. Дата державної реєстрації вказаної земельної ділянки 28 листопада 2005 року, власник Харківська міська рада (а.с.33 том 1).

Згідно з листами Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області від 11 червня 2019 року за №18388/9/20-40-57-06-19 та №18379/9/20-40-57- 06-19 як платники земельного податку за земельну ділянку по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не зареєстровані, податок не сплачують (а.с.28,29 том 1).

Як вбачається з інформації Департаменту земельних відносин Харківської міської ради № 4158/0/225-19 від 13 червня 2019 року рішення Харківської міської ради щодо продажу, надання у користування, надання згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та припинення права користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 не готувались, договори оренди землі не укладались (а.с.36 том 1).

24 лютого 2020 року Департаментом територіального контролю Харківської міської ради складено акт обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_1 , з якого вбачається, що здійснено обстеження земельної ділянки з урахуванням звіту з геодезичної зйомки земельної ділянки по АДРЕСА_1 , розробленого ТОВ «Інститут планування територій» та витягу з Державного земельного кадастру від 20 січня 2020 року №HB-020. Обстеженням на місцевості встановлено, що на земельній ділянці (кадастровий номер :01:007:0504) площею 0,3898 га по АДРЕСА_1 розташована нежитлова будівля літ. «А-2», право власності на яку (по приміщенням), з 13.10.2017 по теперішній час зареєстроване за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Вказана земельна ділянка частково огороджена, використовується з 18 лютого 2019 року по теперішній час ОСОБА_2 , ОСОБА_1 для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «А-2» (а.с.41-43 том 1).

Відповідно до витягу № 737 з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки № 737/0/45-18 від 23 липня 2018 року, нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 3896 кв м з кадастровим номером :01:007:0504 становить 20 238 728,00 грн (а.с.38 том 1).

За розрахунком Харківської міської ради сума безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки комунальної форми власності за період з 01 березня 2019 року по 31 грудня 2019 року у ОСОБА_2 становить 856 772,80 грн, а у ОСОБА_1 492 475,70 грн (а.с.39,40 том 1).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 17 серпня 2017 року, вбачається, що 15 серпня 2017 року був внесений запис про передачу ОСОБА_2 у безстрокове право користування часткою нежитлової будівлі у розмірі 665/1000 Товариству з обмеженою відповідальністю «ІНЕКС» (, адреса: Харківська обл., Харківський р-н, смт Пісочин, вул. Некрасова, 11) на підставі протоколу №2 ТОВ «ІНЕКС» від 08 червня 2017 року (а.с.138 том 1).

Відповідно до протоколу №2 Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНЕКС» від 08 червня 2017 року ОСОБА_2 прийнято рішення здійснити збільшення статутного капіталу товариства за рахунок додаткового внеску учасника шляхом передачі «права користування частиною нежитлового приміщення», яке оцінено в 65 625,00 грн і яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить учаснику на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 21 жовтня 2016 року (а.с.139 том 1).

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що його не було належним чином повідомлено про розгляд справи, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості скористатися своїми процесуальними правами.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Матеріали справи свідчать про наступне:

ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 27 березня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання у на 22 травня 2020 року о 12.45 годині (т. 1, а. с. 52). Повідомлення та конверт, адресовані ОСОБА_1 , повернувся із відміткою «за закінченням терміну зберігання» (т. 1, а. с. 54). Згідно з довідкою слухання справи призначено на 31 серпня 2020 року (т. 1, а. с. 53). Доказів повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи 31 серпня 2020 року матеріали справи не містять;

згідно з довідкою слухання справи призначено на 06 листопада 2020 року (т. 1, а. с. 57). Згідно з довідкою від 06 листопада 2020 року справу знято з розгляду, слухання справи призначено на 25 січня 2021 року (т. 1, а. с.58). Згідно з довідкою слухання справи призначено на 17 березня 2021 року (т. 1, а. с. 65). Згідно з довідкою слухання справи призначено на 27 квітня 2021 року (т. 1, а. с. 66). Згідно з актом від 05 березня 2021 року з 05 березня 2021 року рекомендована кореспонденція не відправляється у зв`язку з відсутністю марок необхідного номіналу (т. 1, а. с. 67). Згідно з довідкою від 09 вересня 2021 року справу знято з розгляду, слухання справи призначено на 11 листопада 2021 року (т. 1, а.с.68). Згідно з довідкою від 11 листопада 2021 року справу знято з розгляду, слухання справи призначено на 27 січня 2022 року (т. 1, а.с.69). Згідно з довідкою від 27 січня 2022 року справу знято з розгляду, слухання справи призначено на 28 березня 2022 року (т. 1, а.с.70);

ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 25 квітня 2023 року прийнято до провадження справу № 643/4629/20 та призначено засідання на 29 червня 2023 року на 13-30 годин (т. 1, а. с. 73). Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення разом із конвертом, адресовані ОСОБА_1 , повернулися до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 1, а.с. 77, 78);

ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 26 липня 2023 року справу № 643/4629/20 передано на розгляд до Московського районного суду м. Харкова (т. 1, а. с. 112, 113). Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2023 року прийнято справу до провадження та призначено у справі підготовче засідання на 28 вересня 2023 року о 11-00 годині (т. 1, а. с. 118, 119). Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення разом із конвертом, адресовані ОСОБА_1 , повернулися до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 1, а.с. 121). Згідно з довідкою від 28 вересня 2023 року розгляд справи відкладено на 06 листопада 2023 року (т. 1, а.с.124);

ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 12-00 год. 23 січня 2024 року; у судове засідання викликано сторін у справі (т. 1, а.с. 167). Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення разом із конвертом, адресовані ОСОБА_1 , повернулися до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 1, а.с. 169). Згідно з довідкою від 23 січня 2024 року розгляд справи відкладено на 22 лютого 2024 року (т. 1, а.с.172). Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення разом із конвертом, адресовані ОСОБА_1 , повернулися до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 1, а.с. 174);

22 лютого 2024 року Московський районний суд м. Харкова ухвалив рішення у справі № 643/4629/20, в якому зазначив, що: «відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив» (т. 1, а.с. 183).

Згідно з пунктом 3 часини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Отже ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про дату, час і місце засідання суду 22 лютого 2024 року, тобто на день ухвалення рішення судом першої інстанції, тому відсутні підстави для скасування судового рішення згідно ч.3 ст.376 ЦПК України.

У матеріалах справи відсутні дані про вручення ОСОБА_1 копії ухвали Московського районного суду м. Харкова від 27 березня 2020 року про відкриття провадження у справі № 643/4629/20, позовної заяви та матеріалів, доданих до неї. Між тим, зазначене порушення не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення у відповідності до ч.3 ст.376 ЦПК України, а може бути підставою для скасування судового рішення лише якщо призвело до неправильного вирішення справи (ч.2 ст.376 ЦПК України).

Представник Рожкевича О.Г. наполягав на скасуванні рішення суду першої інстанції та направлення справи до суду першої інстанції для нового розгляду, між тим, такої процесуальної можливості лише на підставі встановлення наведених порушень процесуального права ЦПК України не передбачає.

Оскільки, суд першої інстанції позбавив відповідача можливості надати свої заперечення проти заявленого позову, подати відзив та докази, на підтвердження своїх заперечень, колегія суддів забезпечила відповідачу та його представнику можливість ознайомитись з усіма матеріалами справи, зокрема із позовною заявою та додатками до неї, роз`яснила право надати апеляційному суду докази на спростування доводів позивача, заявити відповідні клопотання, викласти заперечення проти позову, тощо.

Доводи ОСОБА_1 про те, що даний спір між сторонами виник у зв`язку із здійсненням ним господарської діяльності, а тому він підсудний господарському судочинству, є безпідставними, оскільки з договору купівлі-продажу нерухомого майна від 21 жовтня 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 придбав майно як фізична особа. Протилежного ним не доведено. Жодних доказів того, що спірне майно використовувалось ним для здійснення господарської діяльності ОСОБА_1 не надано, хоча його право надати такі докази апеляційному суду неодноразово роз`яснювалось йому в ході апеляційного розгляду цієї справи.

Таким чином правовідносини, які виникли між сторонами у справі, за участю ОСОБА_1 є цивільно-правовими, оскільки останній хоча і є суб`єктом господарювання, однак цей спір не пов`язаний зі здійсненням ним підприємницької діяльності на спірній земельній ділянці.

Схожий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 червня 2024 року у справі № 501/1422/21 (провадження № 61-16340св23).

Згідно з частиною першою статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини першої статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Нерухоме майно є особливим об`єктом права власності, оскільки наділене специфічними рисами - сталий зв`язок із землею, особлива цінність, неможливість переміщення без знецінення та зміни її призначення. Майнове право на об`єкт нерухомості є складовою частиною такого майна, як об`єкта цивільних прав.

Із пунктів 41, 42 роз`яснень, які містяться в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» випливає, що перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Правові висновки щодо застосування положень цивільного та господарського процесуального законодавства України про виключну підсудність справ у спорах, що виникають з приводу нерухомого майна, викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18 (провадження № 12-73гс20).

З аналізу логічної послідовності змін до формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю випливає її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору.

Виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Подібні правові висновки щодо застосування правила виключної підсудності спорів з приводу нерухомого майна викладено у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 910/6644/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18.

У постанові Верховного Суду від 25 лютого 2018 року у справі № 201/12876/17 (провадження № 61-35697св18) зазначено, що «правила виключної підсудності поширюються також на спори щодо майнових прав на незавершені будівництвом об`єкти нерухомості, об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни призначення».

У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 638/1988/17 (провадження № 61-30812св18) зазначено, що «правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно».

Судом встановлено, не спростовано матеріалами справи та сторонами те, що предметом позову в справі, що переглядається, є стягнення орендної плати за користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 .

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що спір у цій справі виник з приводу нерухомого майна, оскільки позовні вимоги мають явний, очевидний правовий зв`язок із нерухомим майном. Таким чином, оскільки позовні вимоги стосується прав на об`єкт нерухомого майна, то підсудність цього спору повинна визначатися за правилами, встановленими статтею 30 ЦПК України, якою регулюються правила виключної підсудності.

Отже, оскільки земельна ділянка, з приводу якої виник спір, розташована на території, яка перебувала під юрисдикцією Московського районного суду м. Харкова, то справу розглянуто з дотриманням правил виключної підсудності.

Перевіривши доводи та заперечення сторін по суті спору, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до положень статті 80 ЗК України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

За змістом статей 122, 123, 124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

Згідно зі статтею 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно з пунктом в) частини першої статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Земельний податок - це обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів; орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Податковим кодексом України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною (підпункти 14.1.125, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14, пункт 288.5 статті 288 ПК України).

У пункті 289.1 статті 289 ПК України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який у будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України (пункт 7.12. постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 905/1680/20).

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, а також застосування передбачених законом способів захисту прав.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Отже, у випадку використання земельної ділянки комунальної власності, якій присвоєно окремий кадастровий номер, без оформлення договору оренди, власник такої земельної ділянки (орган місцевого самоврядування, який представляє інтереси територіальної громади) може захистити своє право на компенсацію розміру неотриманої орендної плати за користування земельною ділянкою в порядку, визначеному статтею 1212 ЦК України.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Для кондикційних зобов`язань важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України).

Зазначений правовий висновок відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постановах від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 201/2956/19 (провадження № 61-2105св20).

У спорах про стягнення грошових коштів за користування земельною ділянкою до моменту оформлення особою права користування такою земельною ділянкою власник має право на отримання безпідставно збережених грошових коштів у порядку статті 1212 ЦК України. Тобто в такому разі суд виходить з того, що фактичний користувач земельної ділянки без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе грошові кошти, які мав заплатити за користування нею, отже, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц та від 20 вересня 2018 року у справі № 925/230/17).

У частині першій статті 79 ЗК України передбачено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до частини першої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Згідно з частинами першою та другою статті 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер.

Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 не був власником та постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не був суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 712/7879/22 (провадження № 61-13248св23).

Матеріали справи свідчать про те, що дата державної реєстрації земельної ділянки площею 0,3898 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:007:0504 28 листопада 2005 року та земельна ділянка знаходиться у комунальній власності.

Право власності на нежитлову будівлю літ. «А-2» загальною площею 4422,1 кв м по АДРЕСА_1 зареєстроване: 30/1000 з 13 жовтня 2017 року за ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 13 жовтня 2017 року № 7301; 335/1000 з 30 листопада 2016 року за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2016 року №5350; 635/100 з 30 листопада 2016 року за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2016 року №5350.

Також матеріали справи свідчать про те, що нежитлові приміщення 1-го поверху №20, 21, 21а, 21б, 22-:-24, 24а площею 130,7 кв м в літ. «А-2» по АДРЕСА_1 з 15 серпня 2019 року зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі технічного паспорту від 23 липня 2018 року, (видавник: ТОВ «Харківське бюро технічної інвентаризації»), висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 25 липня 2018 року № 278, договору про поділ нерухомого майна від 23 липня 2019 року № 4102, договору дарування від 13 жовтня 2017 року № 7301; нежитлові приміщення підвалу №I-:-XXI площею 360,4 кв м; 1-го поверху № 1, 3-:-15, 17, 18, 19 площею 348,9 кв м; 2-го поверху № 90, 91, 93-:-97, 148, 148а, 149, 149а, 1496 площею 539,5 кв м; мансарди № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , 153, НОМЕР_4 площею 73,4 кв м в літ. «А-2» загальною площею 1322,2 кв м з 15 серпня 2019 року зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2016 року №5350, технічного паспорту від 23 липня 2018 року (видавник: ТОВ «Харківське бюро технічної інвентаризації»); договір про поділ майна від 23 липня 2019 року №4102, висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 25 липня 2018 року № 278, які розміщені на земельній ділянці, що належить Харківській міській раді.

Разом із цим, договору оренди укладено не було, ОСОБА_1 користувався земельною ділянкою без оформлення права користування.

Таким чином, предметом позову у цій справі є стягнення із власника об`єкту нерухомого майна коштів за фактичне користування земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщено за період з 01 березня 2019 року по 31 грудня 2019 року включно в розмірі 492 475,70 грн.

Встановивши, що ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень, розташованих на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності Харківській міській раді, зокрема, у період з 01 березня 2019 року по 31 грудня 2019 року включно, використовує її без належного оформлення права оренди, не сплачує орендну плату, отже за рахунок власника цієї земельної ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, колегія суддів дійшла висновку про наявність у ОСОБА_1 обов`язку повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

При перевірці розрахунку безпідставно збережених коштів, колегія суддів виходить із частки ОСОБА_1 у нерухомому майні, для обслуговування якого використовується спірна земельна ділянка, враховує витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, а також виключення, встановлені пунктом 52-4 підрозділу 10 розділу XX Перехідні положення Податкового кодексу України.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі № 643/8385/12 (провадження № 61-11290св22).

Непогодження ОСОБА_1 з розрахунком безпідставно збережених коштів з підстав того, що при обчисленні нормативної грошової оцінки квадратного метра земельної ділянки враховується коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки, значення цього коефіцієнта відрізняється в залежності від виду цільового призначення земель, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями п. 288.5.1 ст. 288 ПК України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17).

Так, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 дійшла висновку, що обов`язковими для визначення орендної плати є відомості у витягах з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок.

Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки - це роздруковані за допомогою програмного забезпечення актуальні дані про земельну ділянку, які є у Державному земельному кадастрі та технічній документації з нормативної грошової оцінки земель станом на певну дату. Витяг з нормативної грошової оцінки земельної ділянки може бути доказом проведення такої оцінки та визначати дані про таку оцінку як на момент його видачі, так за попередній період за умови, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки була сталою та не зазнала змін у цей період.

Отже, технічна документація на конкретну земельну ділянку, яка виготовляється на замовлення землекористувача (власника), відповідно до статті 20 Закону України «Про оцінку земель», є джерелом інформації про нормативну грошову оцінку певної земельної ділянки.

При цьому власник (землекористувач) може використати технічну документацію на обґрунтування нормативної грошової оцінки, надавши суду її оригінал або належно засвідчену копію. Так, технічна документація, виготовлена на конкретну земельну ділянку уповноваженим органом, може бути належним доказом на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка набула статусу об`єкта цивільних прав.

Водночас у пункті 162 Порядку № 1051 визначено відомості, які можуть бути надані державними кадастровими реєстраторами у формі: 1) витягу з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру; 2) довідки, що містить узагальнену інформацію про землі (території), за формою згідно з додатком 41; 3) викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану); 4) копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру. Витяги, довідки, викопіювання та копії документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру, в паперовій та електронній формі відповідно до Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" мають однакову юридичну силу.

Зважаючи на викладене, як положення ПК України, так і законодавство про оцінку земель визнають належними доказами на обґрунтування оцінки землі довідку, витяг із Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки, яка є об`єктом плати за землю, та технічну документацію на земельну ділянку, виготовлену компетентним органом.

З огляду на те, що земельне законодавство і ПК України не обмежують можливості подання доказів щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної (комунальної) власності для цілей сплати орендної плати виключно витягом із Державного земельного кадастру, належними доказами на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки можуть бути: технічна документація на спірну земельну ділянку, виготовлена компетентним органом для оформлення договору оренди, довідка із Державного земельного кадастру, витяг із Державного земельного кадастру, а також висновок судової експертизи про встановлення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки, які містять інформацію щодо предмета спору.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 905/1680/20 та у Постанові Верховного Суду від 05 серпня 2022 року у cправі № 922/2060/20.

Таким чином, витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки є належним та допустимим доказом, що підтверджує дані про нормативну грошову оцінку.

Розмір заявлених позовних вимог ґрунтується на витягу із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :01:007:0504) від 23 липня 2018 року № 737/0/45/19, виданого Відділом у м. Харкові Головного управління Держгеокадастру у Харківській області. Даний витяг є чинним та в установленому законом порядку ОСОБА_1 не спростований.

Розрахунок суми безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки комунальної форми власності здійснений Харківською міською радою на підставі вказаного витягу та пропорційно площі нежитлових приміщень до загальної площі земельної ділянки, з урахуванням вимог ч. 286.6 ст. 286 ПК України.

Верховний Суд у справі №922/1646/20 дійшов висновку, що розрахувати суми безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою для кожної з кількох осіб пропорційно їх часткам у праві власності на нерухомість, яка знаходиться на такій земельній ділянці можливо. Таким чином розрахунок позивача не суперечить вимогам закону, є раціональним та справедливим.

Визначаючи площу нерухомого майна, яке знаходиться у власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , колегія суддів керувалась відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, які не спростовані матеріалами справи.

Визначаючи розмір недоотриманого доходу від користування земельною ділянкою в розмірі 492 475,70 грн, колегія суддів, враховує площу займаної земельної ділянки ОСОБА_1 та вирахувано цю суму шляхом множення нормативно-грошової оцінки земельної ділянки на ставку річної орендної плати. Наведений позивачем розрахунок неотриманого доходу підтверджується належними доказами та належним чином обґрунтований.

Разом із цим матеріали справи не містять належних та допустимих доказів спростування ОСОБА_1 наданого позивачем розрахунку недоотриманого доходу.

Доказів того, що за визначений позивачем період для стягнення сум, діяла інша ставка річної орендної плати аніж 8%, матеріали справи не містять і ОСОБА_1 на спростування саме цієї ставки належних, достовірних та допустимих доказів не надано.

Отже, установивши факт набуття ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно, а також користування у спірний період без достатніх на те правових підстав сформованою земельною ділянкою, на якій розташована ця нерухомість, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Доводи ОСОБА_1 про недоведеність розміру земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, судова колегія відхиляє, оскільки позивач у своєму розрахунку з урахуванням часток права власності на нерухоме майно визначив частки земельної ділянки, які перебувають у користуванні співвласників. Доказів на спростування розміру частки земельної ділянки, яка перебуває у користуванні ОСОБА_1 не надано. Клопотання про призначення у справі експертизи не заявляв.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд ухвалив рішення стягнути грошові кошти за ймовірне користування земельною ділянкою, яка призначена для зв`язку і телекомунікацій (для експлуатації та обслуговування центру електрозв`язку № 11), одночасно з цим зробивши висновок про те, що він нібито користувався вказаною земельною ділянкою для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «А-2», колегія суддів до уваги не приймає, оскільки матеріали справи не свідчать про те, що у спірний період нежитлова будівля літ. «А-2» використовувалася як будівля пошти чи зв`язку.

Твердження ОСОБА_1 про те, що з матеріалів справи не вбачається, що він користується земельною ділянкою і користується саме площею в розмірі 1422,77 кв м вказаної земельної ділянки, колегія суддів відхиляє, оскільки ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята нерухомим майном та відповідачем не спростовано розміру земельної ділянки, на якій розташований об`єкт нерухомості, що належить йому на праві власності.

Доказів того, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1 міститься декілька будівель, окрім буд. А-2, власником якої він є матеріали справи не містять, спростовуються актом обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:007:0504, складений 24 лютого 2020 року Департаментом територіального контролю Харківської міської ради. Вказаний акт обстеження виконано з урахуванням звіту геодезичної зйомки координат земельної ділянки та спростовує доводи представника ОСОБА_1 про невизначеність її меж.

Доводи ОСОБА_1 про розбіжності у розмірі земельної ділянки, які містяться у витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки та у витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку спростовуються змістом зазначених документів, в яких площа земельної ділянки кадастровий номер :01:007:0504 зазначена 0,3898 га.

Крім того, згідно з договором купівлі-продажу нерухомого майна від 21 жовтня 2016 року, укладеного між ПАТ «Укртелеком» та ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , придбане останніми майно розташоване на земельній ділянці площею 0,3898 га, кадастровий номер :01:007:0504.

Вислухавши доводи та заперечення представника ОСОБА_1 , колегією суддів встановлено, що порушення норм процесуального права на які звернув увагу Верховний Суд не призвели до неправильного вирішення справи по суті спору, тому рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині необхідно залишити без змін.

В іншій частині рішення суду не переглядалось.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2024 року в частині задоволених позовних вимог Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення орендної плати за користування земельною ділянкою у розмірі 492 475,70 грн і судового збору залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді М.Є. Савенко

В.Б. Яцина