ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2025 року м. Чернівці Справа № 726/248/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,

секретар: Собчук І.Ю.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: комунальний заклад «Дитяча-юнацька спортивна школа №4 Чернівецької міської ради», Управління по фізичній культурі та спорту Чернівецької міської ради,

при розгляді справи за апеляційною скаргою Управління по фізичній культурі та спорту Чернівецької міської ради на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 21 березня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Байцар Л.В., дата виготовлення повного тексту рішення не зазначена,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року позивач звернувся з позовом до комунального закладу «Дитяча-юнацька спортивна школа №4 Чернівецької міської ради», Управління по фізичній культурі та спорту Чернівецької міської ради про визнання протиправним та скасування наказу про припинення виплати середнього заробітку, стягнення заробітної плати.

В обґрунтування позову посилався на те, що 03 січня 2012 року ОСОБА_1 наказом начальника управління освіти Чернівецької міської ради №10-к прийнятий на посаду тренера-викладача з вільної боротьби в Чернівецьку дитячо-юнацьку спортивну школу №4.

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією росії проти України Указом Президента України №64/2022 на всій території України введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на даний час.

25 лютого 2022 року позивач був мобілізований до лав Збройних сил України, як наслідок, його було звільнено від виконання службових обов`язків із збереженням за ним займаної посади та середнього заробітку з 25.02.2022 року на час проходження військової служби в ЗСУ.

В період з березня по липень 2022 року позивачу нараховувалась заробітна плата, однак наказом заступника директора з навчально-тренувальної роботи Комунального закладу «Дитячо-юнацької спортивної школи №4 Чернівецької Провадження №22-ц/822/453/25

міської ради» від 19 липня 2022 року №12-кв «Про припинення збереження середнього заробітку ОСОБА_2 » на виконання ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року, йому припинено виплату середнього заробітку на період проходження військової служби.

Про існування наказу позивачу повідомлено в кінці липня 2022 року телефоном адміністрацією комунального закладу «Дитяча-юнацька спортивна школа №4 Чернівецької міської ради».

Вважав наказ заступника директора з навчально-тренувальної роботи комунального закладу «Дитячо-юнацької спортивної школи №4 Чернівецької міської ради» від 19 липня 2022 року №12-кв «Про припинення збереження середнього заробітку ОСОБА_2 » неправомірним, прийнятим з порушенням норм чинного законодавства та таким, що підлягає скасуванню виходячи з положень ч.2 ст.57 Закону України «Про освіту».

Звертав увагу, що оскільки він є педагогічним працівником, був мобілізований на військову службу до ЗСУ в зв`язку з введенням воєнного стану, що діє і по даний час, тому йому протиправно припинено нарахування і виплату середнього заробітку, що є підставою для скасування вказаного наказу №12-кв від 19 липня 2022 року, а Управління по фізичній культурі та спорту Чернівецької міської ради слід зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток за період з 19.07.2022 року по час закінчення проходження ним військової служби.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 21 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ № 12-кв від 19.07.2022 року, виданий заступником директора з навчально-тренувальної роботи Комунального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа №4» Г. Бордіяном, яким тренеру-викладачу ОСОБА_3 з 19 липня 2022 року припинено виплату середнього заробітку.

Зобов`язано Управління по фізичній культурі та спорту Чернівецької міської ради нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період з 19 липня 2022 року по 24 грудня 2023 року.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат, а саме покладено такі на Управління по фізичній культурі та спорту Чернівецької міської ради. Допущено негайне виконання рішення у межах суми платежу заробітної плати за один місяць.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду Управління по фізичній культурі та спорту Чернівецької міської ради оскаржило його в апеляційному порядку.

Вказує, що пунктом 1.6. Статуту комунального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа №4 Чернівецької міської ради» визначено, що спортивна школа є юридичною особою, може мати відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в органах казначейської служби, печатку, штампи, бланки, інші реквізити, необхідні для її діяльності, бухгалтерський облік в установленому порядку, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формування від 17.06.2021 року, а тому відповідно позиція суду спростовується.

Судом не взято до уваги та не надано належну правову оцінку тому, що відповідно до Статуту, затвердженого рішенням Чернівецької міської ради від 31.05.2021 року №264, визначено, що зазначений заклад є спеціалізованим закладом спортивного профілю, заснованим на комунальній власності Чернівецької міської територіальної громади та підпорядкований уповноваженому органу засновника управлінню по фізичній культурі та спорту Чернівецької міської ради.

Отже, зазначений заклад не входить в систему освітніх закладів Чернівецької міської ради.

Стверджує, що засновниками дитячо-юнацьких спортивних шкіл та шкіл вищої спортивної майстерності можуть бути як центральні органи виконавчої влади, так і органи місцевого самоврядування, що і є в цьому випадку.

Положення про школу вищої спортивної майстерності затверджене наказом Міністерства молоді та спорту України 17.07.2015 року №2581.

Положення про дитячо-юнацьку спортивну школу затверджене Постановою Кабінетом Міністрів України від 5 листопада 2008 року №993.

Таким чином, твердження позивача про належність комунального закладу до системи освіти є помилковим.

Перелік посад педагогічних та науково-педагогічних працівників затверджено постановою КМУ від 14.06.2000 року №963, то в даному випадку звертає увагу суду на те, що посада «тренер-викладач» у переліку відсутня, а отже, працівники, які обіймають таку посаду, не є педагогічними працівниками.

Так, умови оплати праці тренерів-викладачів визначено наказом Міністерства молоді та спорту «Про впорядкування умов оплати праці працівників бюджетних установ, закладів та організацій сфери фізичної культури та спорту» від 23.09.2005 р. № 2097, а не наказом Міністерства освіти, що підтверджує, що посади тренерів не є педагогічними.

05.10.2012 р. набув чинності Порядок проведення атестації тренерів (тренерів викладачів), затверджений наказом Міністерства молоді та спорту від 19.07.2012 р. №829, яким визначено механізм проведення атестації тренерів (тренерів-викладачів) установ фізичної культури та спорту.

Отже, саме ці нормативні акти визначають, що посади тренерів не є посадами, які відносяться до педагогічних, а тому рішення першої інстанції є безпідставним та необґрунтованим

На підставі наведеного просить рішення суду скасувати, в позові відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи та їх представників, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

До початку розгляду справи по суті колегія суддів звертає увагу на те, що за приписами ч.1 ст.352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що рішення суду першої інстанції може бути переглянуте в апеляційному порядку лише у межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не переглядає рішення суду першої інстанції у частині, що стосується прав та обов`язків осіб, якщо такі особи не оскаржують судове рішення шляхом подання апеляційної скарги. При відсутності солідарного обов`язку між відповідачами у справі, кожний із відповідачів має право оскаржити рішення суду в частині, що стосується його прав та обов`язків. Відповідно, суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями перегляду законності судового рішення у частині вимог, які заявлені до особи, яка не оскаржує таке рішення, а саме комунального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа №4 Чернівецької міської ради».

Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 02 грудня 2020 року у справі №754/16146/17, аналогічні висновки також викладені в постановах Верховного Суду 27 жовтня 2021 року у справі №559/1771/19 та від 31 травня 2023 року у справі №522/10609/18.

Таким чином, рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 21 березня 2025 року переглядаються лише в частині щодо доводів скарги Управління фізичної культури та спорту Чернівецької міської ради й в межах прав та інтересів останнього.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Ухвалюючи рішення суду про часткове задоволення позову суд першої інстанції вказав наступне.

Виходячи з системного аналізу наведених законодавчих та нормативно-правових актів суд робить висновок, що посада тренера викладача відділення боротьби вільної, на якій позивач працює станом і на момент розгляду даного спору, відноситься до педагогічних.

Тобто, тренер-викладач є педагогічним працівником позашкільного навчального закладу, тобто працівником освіти.

Позивач ОСОБА_1 працював до проходження військової служби за призовом під час мобілізації тренером-викладачем Комунального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа №4» Чернівецької міської ради, а отже є педагогічним працівником, у зв`язку з чим мав право на збереження попереднього середнього заробітку на період з 19 липня 2022 року по 23 грудня 2023 року.

Саме тому позов слід задовольнити частково, а саме наказ заступника директора Комунального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа №4» Чернівецької міської ради Г.Бордіяна № 12-кв від 19 липня 2022 року є незаконним та підлягає скасуванню, а Управління по фізичній культурі та спорту Чернівецької міської ради необхідно зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток позивачу ОСОБА_1 , який проходив військову службу за призовом, за період з 19 липня 2022 року по 23 грудня 2023 року.

Однак, мотивів, за якими суд дійшов висновку з приводу зобов`язання Управління по фізичній культурі та спорту здійснити нарахування та виплату середнього заробітку, рішення суду не містить.

Стягуючи з Управління по фізичній культурі та спорту Чернівецької міської ради понесені судові витрати, суд першої інстанції вказав, що Комунальний заклад «Дитячо-юнацька спортивна школа» Чернівецької міської ради не є юридичною особою, а є спеціалізованим закладом спортивного профілю, заснованим на комунальній власності Чернівецької міської територіальної громади та підпорядкований уповноваженому органу засновника управлінню по фізичній культурі та спорту Чернівецької міської ради, то всі судові витрати необхідно стягнути саме з останньої юридичної особи, яка є розпорядником бюджетних коштів та буде належним платником.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині, яка переглядається, зазначеним вимогам закону не відповідає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що Управлінням освіти 03 січня 2012 року видано наказ, яким ОСОБА_1 прийнято на посаду тренера-викладача з вільної боротьби в Чернівецьку дитячо-юнацьку спортивну школу №4 на умовах переводу з обласної ДЮСШ з тижневим навантаженням 24 години за строковою трудовою угодою терміном на три роки з 03 січня 2012 року по 31 грудня 2015 року (а.с.13).

На підставі витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №39 від 25 лютого 2022 року солдат ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу та вважається таким, що приступив до виконання службових обов`язків з 25 лютого 2025 року, що також підтверджується копією військового квитка серії НОМЕР_2 (а.с.15-16).

Наказом директора Комунального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа №4» Чернівецької міської ради №5-к від 24 лютого 2022 року ОСОБА_4 звільнено від виконання службових обов`язків із збереженням за ним займаної посади та середнього заробітку на час проходження військової служби (а.с.14).

Згідно довідки Управління по фізичній культурі та спорту вбачається, що ОСОБА_1 за період з березня 2022 року по липень 2022 року здійснено виплату середньої заробітної плати у розмірі 74 618,28 грн (а.с.17).

01 липня 2022 року набрав чинності ЗУ №2352- IX від «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» та внесення змін до ч.3 ст.119 КЗпП України.

19 липня 2022 року заступником директора з навчально - тренувальної роботи Комунального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа №4» Чернівецької міської ради видано наказ №12-кв «Про припинення збереження середнього заробітку ОСОБА_2 », відповідно до якого позивачу ОСОБА_1 , тренеру-викладачу комунального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа №4», припинено виплату середнього заробітку з 19.07.2022 року (а.с.18 ).

Згідно п.1.6. Статуту КЗ «Дитячо-юнацька спортивна школа №4 Чернівецької міської ради» спортивна школа є юридичною особою, може мати відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в органах державної казначейської служби, тощо.

Пунктами 5.2.6., 5.2.7., 5.2.8. та 5.2.9. Статуту обумовлено, що директор спортивної школи: розпоряджається в установленому порядку майном і коштами спортивної школи, укладає угоди, відкриває рахунки в установах банків або органах Державного казначейства; видає в межах своїх повноважень накази та розпорядження і контролює їх виконання, затверджує посадові інструкції працівників; приймає на роботу та звільняє з роботи тренерів-викладачів та інших працівників відповідно до законодавства; установлює в межах затвердженого фонду заробітної плати надбавки, розглядає питання щодо надання доплат, премій і матеріальної допомоги тренерам-викладачам та іншим фахівцям спортивної школи, за погодженням з Управлінням, вживає інших заходів заохочення, а також дисциплінарного впливу.

За приписами п.6.3. та 6.4. Статуту фінансування спортивної школи здійснюється за рахунок коштів бюджету Чернівецької міської територіальної громади та інших джерел, не заборонених законодавством; спортивна школа у процесі провадження фінансово-господарської діяльності має право, крім іншого, самостійно розпоряджатися коштами, одержаними від господарської та іншої діяльності відповідно до Статуту (а.с.42-53).

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства (див.: постанову ВС від 08 вересня 2023 року в справі №593/1156/21).

Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 ЗУ «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 ЗУ «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 ЗУ «Про вищу освіту» (частина друга статті 39 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції, чинній на час винесення спірного наказу).

ЗУ від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, внесено зміни та у частині третій статті 119 КЗпП України слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Відповідно до частини другої статті 57 ЗУ «Про освіту» в редакції, чинній на час винесення спірного наказу, у разі захворювання педагогічного чи науково-педагогічного працівника, яке тимчасово унеможливлює виконання ним посадових обов`язків і обмежує можливість перебування у колективі осіб, які навчаються, або тимчасового переведення за цих чи інших обставин на іншу роботу чи проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період за таким працівником зберігається попередній середній заробіток. У разі хвороби або каліцтва попередній середній заробіток виплачується до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

В частині другій статті 57 ЗУ «Про освіту» міститься спеціальна норма щодо положень частини третьої статті 119 КЗпП України, оскільки поширюється на педагогічних чи науково-педагогічних працівників.

ЗУ від 22 листопада 2023 року № 3494-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо впорядкування надання та використання відпусток, а також інших питань», який набрав чинності 24 грудня 2023 року, внесено зміни та у частині другій статті 57 ЗУ «Про освіту» слова «чи проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період» виключено.

Тобто з 24 грудня 2023 року за педагогічними чи науково-педагогічними працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, не зберігається попередній середній заробіток.

Отже, у період до 24 грудня 2023 року за педагогічними чи науково-педагогічними працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, попередній середній заробіток зберігався.

Частиною 3 ст.12 ЗУ «Про позашкільну освіту» №1841-ІІІ передбачено, що позашкільні навчальні заклади можуть функціонувати, зокрема, у формі спортивних шкіл, дитячо-юнацьких спортивних шкіл олімпійського резерву, фізкультурно-спортивних клубів за місцем проживання, фізкультурно-оздоровчих клубів інвалідів, спеціалізованих дитячо-юнацьких спортивних шкіл олімпійського резерву.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2001 року №433 «Про затвердження переліку типів позашкільних навчальних закладів і Положення про позашкільний навчальний заклад» затверджено такі типи позашкільних навчальних закладів, як дитячо-юнацькі спортивні школи: комплексні дитячо-юнацькі спортивні школи, дитячо-юнацькі спортивні школи з видів спорту, клуби фізичної підготовки.

Переліком посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14.06.2000 року №963 (з наступними змінами), викладачі всіх спеціальностей віднесені до педагогічних працівників.

Положенням про дитячо-юнацьку спортивну школу, що затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №993 від 05.11.2008 року, прямо передбачено такі посади працівників освіти вказаного виду позашкільного навчального закладу, як зокрема, тренер-викладач.

Відповідно до п.2 Порядку виплати надбавок за вислугу років педагогічним та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2001 року №78, діяльність на посаді тренера-викладача у спортивних школах всіх типів зараховується до стажу педагогічної роботи. Тобто, згідно з вищевказаними нормативними актами тренер-викладач дитячо-юнацької спортивної школи є педагогічним працівником позашкільного навчального закладу і має право на пенсію за вислугу років при наявності відповідного педагогічного стажу роботи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року №909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, в якому посада тренера-викладача дитячо-юнацької спортивної школи не була передбачена.

Листом від 16.02.1994 року №01-3/96-02 Міністерство соціального захисту населення України повідомило, що назви посад працівників установ освіти у даному переліку не відповідають їх назвам, передбачених діючими нормативними документами по штатах та оплаті праці, що викликає труднощі при визначенні права на пенсію за вислугу років працівникам установ освіти. Зокрема, діючим законодавством у дитячо-юнацьких спортивних школах передбачаються посади тренерів-викладачів, а не тренерів, викладачів.

Правова позиція у подібних правовідносинах відображена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 (справа №876/5312/17), Верховного Суду від 13.02.2019 (справа № 233/4308/17) і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від неї.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що посада тренер - викладач ДЮСШ №4 Чернівецької міської ради, на якій ОСОБА_1 працював до призиву на військову службу, відноситься до педагогічних і давала право на виплату йому середнього заробітку за період з 19 липня 2022 року по 24 грудня 2023 року, як наслідок визнав протиправним й скасував оскаржуваний наказ, також зобов`язав Управління по фізичній культурі та спорту Чернівецької міської ради нарахувати та виплатити середній заробіток.

Однак, що стосується вимоги про зобов`язання Управління по фізичній культурі та спорту Чернівецької міської ради перерахувати та виплатити середній заробіток, суд апеляційної інстанції вказує наступне.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою позивача.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц зроблено висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

У справі, яка переглядається, вимога про зобов`язання перерахувати та виплатити середній заробіток пред`явлена до Управління по фізичній культурі та спорту Чернівецької міської ради, що підтверджується змістом позовної заяви, її прохальної частини, а не до роботодавця ДЮСШ №4 Чернівецької міської ради, що є підставою для відмови в задоволенні позову у вказаній частині до неналежного відповідача і відсутність підстав стягнення середнього заробітку із ДЮСШ №4 Чернівецької міської ради.

Аналогічні висновки містяться в постанова ВС від 04 березня 2020 року у справі №401/3088/17, від 17 березня 2021 року у справі №731/115/20, 06.09.2023 року у справі №357/4897/20, від 04.09.2024 року у справі №401/4018/21.

Щодо вимог апеляційної скарги про скасування оскаржуваного рішення суду в повному обсязі, то колегія суддів констатує, що апелянтом не надано підтверджуючих повноважень вимагати в інтересах ДЮСШ №4 Чернівецької міської ради скасування рішення в частині, що стосується інтересів такої.

Оскільки суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про скасування судового рішення в частині вимог ОСОБА_1 до Управління по фізичній культурі та спорту Чернівецької міської ради, то розподіл судових витрат, проведений судом першої інстанції, також підлягає скасуванню.

Відповідно до ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

За приписами ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Щодо витрат на правничу допомогу.

За приписами пп.б та пп.в п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з, крім іншого, резолютивної частини із зазначенням: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 3 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів.

Статтею 141 ЦПК України закріплено порядок розподілу судових витрат між сторонами.

Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021року у справі № 753/1203/18.

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018року у справі №751/3840/15).

Встановлено, що на підтвердження витрат на правничу допомогу адвокат Хамига Ю.Я. надав копію ордеру серії СЕ №1103037 від 15.01.2025 року (а.с.10), детальний опис робіт від 15.01.2025 року: зустріч з клієнтом, консультація 2 год/2400 грн; вивчення матеріалів справи 2 год/2400 грн; вивчення нормативної бази, судової практики, формування правової позиції 4 год/4800 грн; збирання доказів 3 год/3600 грн; підготовка та формування позовної заяви 3 год/3600 грн, а всього витрачено 14 год вартістю 16 800 грн (а.с.19), квитанцію до прибуткового касового ордеру №01/01 від 15.01.2025 року на суму 16 800 грн (а.с.20).

Отже, зазначене підтверджує фактичне здійснення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, надану адвокатом у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

Тож, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Аналогічна позиція відображена в постанові Верховного Суду від 28 вересня 2023 року у справі №686/31892/19.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021року у справі №903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.

Матеріали справи не містять заперечень щодо неспівмірності понесених витрат на правничу допомогу чи клопотання про їх зменшення.

За наведеного, з урахуванням того, що після перегляду справи в суді апеляційної інстанції рішення суду скасовано в частині задоволення вимоги про зобов`язання перерахувати та виплатити середній заробіток і відмовлено в її задоволенні, то заява сторони позивача про стягнення витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню часткового, а саме у розмірі 8400 грн з комунального закладу «Дитяча-юнацька спортивна школа №4 Чернівецької міської ради», оскілки саме до цього відповідача задоволено частину вимог.

Щодо судового збору.

У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).

За приписами ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За подання апеляційної скарги Управлінням по фізичній культурі та спорту сплачено 4542 грн, які за результатами розгляду справи підлягають частковій компенсації у розмірі 2 271 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління по фізичній культурі та спорту Чернівецької міської ради задовольнити частково.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 21 березня 2025 року в частині задоволення вимог ОСОБА_1 до Управління по фізичній культурі та спорту Чернівецької міської ради скасувати та ухвалити у цій частині нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління по фізичній культурі та спорту Чернівецької міської ради про нарахування і виплату ОСОБА_1 середнього заробітку та в частині розподілу судових витрат відмовити.

Стягнути з комунального закладу «Дитяча-юнацька спортивна школа №4 Чернівецької міської ради» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 8 400 (вісім тисяч чотириста) грн.

В решті рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 21 березня 2025 року залишити без змін.

Компенсувати Управлінню по фізичній культурі та спорту Чернівецької міської ради сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2271 (дві тисячі двісті сімдесят одну) грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Суддя-доповідач І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

І.М. Литвинюк