ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/7175/21Головуючий у 1-й інстанції Вийванко О.М.
Провадження № 22-ц/817/2/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

за участю секретаря судового засідання Дідух М.Є.,

представника апелянта адвоката Доценко В.В.,

представника третьої особи Наконечної І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу №607/7175/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 січня 2022 року, ухвалене суддею Вийванком О.М., повний текст якого складено 20 січня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4 , Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на 1/2 частину майна, що є об`єктом спільної сумісної власності,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_7 , Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на 1/2 частину майна, що є об`єктом спільної сумісної власності.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що з 05.02.1998 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01.12.2006 розірвано. Однак, незважаючи на те, що шлюб між сторонам розірвано, з грудня 2007 року по 15.11.2020 вони продовжували проживати як одна сім`я, вели спільний побут, мали спільний бюджет, спільні витрати на утримання житла, його ремонт, надавали один одному взаємну допомогу, мали взаємні права та обов`язки. Проживали в м.Тернополі по вул.Руській, 13, та в с.Малашівці, Тернопільського (раніше - Зборівського) району Тернопільської області, в садівничому товаристві «Мисливець». Починаючи з 02.12.2009 ОСОБА_6 змінював місце своєї реєстрації, у зв`язку з зміною своєї роботи в різних регіонах. Після смерті його матері, а саме з 19.09.2014 по даний час ОСОБА_6 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, позивачка зазначила, що 01.04.2009 ОСОБА_6 подарував їй трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , що, на її думку, підтверджує факт їх спільного проживання та свідчить про існування між ними сімейних відносин.

В період спільного проживання, за спільні кошти та з метою задоволення потреб сім`ї, сторони нажили майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме:

- дачний будинок АДРЕСА_3 ;

- автомобіль марки «Hyundai Santa Fе», 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , право власності на який зареєстроване 20.12.2014 за ОСОБА_6 ;

- гараж № НОМЕР_2 загальною площею 39.4 кв.м., який розташований в гаражному кооперативі «Ветеран», м.Тернопіль.

Також позивачка вказала, що під час спільного проживання з 2009 по 2014 роки сторонами були проведені роботи по облаштуванню квартири та дачного будинку для проживання, а також придбано меблі, побутову техніку, предмети інтер`єру.

У зв`язку із недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору з підстав, викладених у позові, позивачка, подавши заяву про зміну/уточнення позовних вимог, просила:

1. Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в період з грудня 2007 по даний час.

2. Визнати за ОСОБА_5 право власності на майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, а саме:

- частину дачного будинку АДРЕСА_3 ;

- частину гаража № НОМЕР_2 загальною площею 39.4 кв.м., який знаходиться у м.Тернополі в гаражному кооперативі «Ветеран»;

- частину автомобіля марки «Hyundai Santa Fе», 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 січня 2022 року позов задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з грудня 2007 року по дату винесення рішення суду, тобто 11 січня 2022 року.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_6 дачний будинок, який знаходиться в селі Малашівці, Зборівського району Тернопільської області, кооператив «Мисливець», загальною площею 135.1 кв.м. та автомобіль «Hyundai Santa Fе», 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_5 право власності на частину дачного будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_4 , кооператив «Мисливець», садівниче товариство, загальною площею 135.1 кв.м.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_5 право власності на частину транспортного засобу марки «Hyundai Santa Fе», 2014 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову у виді зупинення продажу арештованого майна, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_5 ), а саме: 1/2 частини гаража № НОМЕР_2 , загальною площею 39.4 кв.м., який знаходиться в м.Тернопіль в гаражному кооперативі «Ветеран», встановлені ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 травня 2021 року.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_7 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Зазначає, що між сторонами у вказаній справі відсутній спір, предмет спору є штучним, а вказана позовна заява ОСОБА_5 не підлягає задоволенню, оскільки суть поданого адвокатом Кметиком В.С. в інтересах ОСОБА_5 позову полягає у визнанні за нею права власності на частину майна ОСОБА_6 з метою ухилення останнім від стягнення боргу на користь ОСОБА_7 , яке здійснюються на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08.12.2009 в межах виконавчого провадження №46984590, розпочатого на підставі виконавчого листа №607/7887/14-ц від 29.09.2014.

Вказує, що з цією метою у позові безпідставно заявлено вимогу про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, шлюб між якими розірвано за рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 01.12.2006.

Стверджує, що звернення адвоката Кметика В.С. в інтересах ОСОБА_5 із вказаною позовною заявою є зловживанням своїм правом, зазначені у заяві доводи не відповідають дійсності, а докази, надані одночасно із позовом, штучно створені з метою введення суду в оману.

Крім того зазначає, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Вказує, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру; свідоцтво про смерть одного із подружжя; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання рухомого та нерухомого майна (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що подружжя вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07.12.2020 у справі №295/14208/18-ц (провадження №61-12879св20), а також у постановах Верховного Суду у справі №178/90/18-ц від 20.01.2021 та №554/1251/20 від 22.06.2021.

Вказує, що відповідно до фактичних обставин шлюб, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в 1998 році, розірвано за рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 01.12.2006.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й те, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Посилаючись на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі №6-801цс16, вказує, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначає, що третьою особою зверталась увага суду на те, що посилання позивачки на періодичне спільне проживання з ОСОБА_6 жодним чином не підтверджується, не є достатнім для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в розумінні статті 74 СК України без наявності інших ознак сім`ї, а також те, що ОСОБА_5 з ОСОБА_6 зареєстровані та фактично проживають за різними адресами.

Крім того вказує, що сама ж позивачка у судовому засіданні відмовилась надавати суду пояснення з приводу їх спільного проживання з ОСОБА_6 . Таке клопотання заявлялось третьою особою. Про обставини їх спільного з ОСОБА_5 проживання відмовився повідомляти і сам ОСОБА_6 , обмежившись лише визнанням позову.

Вважає, що у судовому засіданні не було здобуто жодного доказу, який би свідчив про існування таких фактичних шлюбних відносин. Крім того, ОСОБА_5 не надала жодних інших належних допустимих доказів придбання спірного майна внаслідок спільної праці та проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано вказане у позові майно.

Крім того зазначає, що наведені у позові доводи, що дачний будинок в с.Малишівці, гараж № НОМЕР_4 в гаражному кооперативі «Ветеран» у м.Тернополі та автомобіль «Hyundai Santa Fe» є об`єктами спільної сумісної власності сторін є безпідставними, оскільки придбані особисто ОСОБА_6 після рішення суду про розірвання шлюбу та є його особистою приватною власністю.

Вказує, що жодних належних та допустимих доказів про те, що вказане майно придбане за спільні кошти або внаслідок спільної праці позивачкою не надано.

Суд першої інстанції вірно вказав, що право власності на гараж № НОМЕР_4 в гаражному кооперативі «Ветеран» у м.Тернополі площею 39.4 кв.м. отримане ОСОБА_6 в порядку спадкування, а отже є його особистою приватною власністю.

Також зазначає, що підставами для визнання права власності на частину дачного будинку в с.Малашівці позивачка зазначила спільне придбання до нього меблів, побутової техніки, предметів інтер`єру, люстри, штор, постільної білизни. Разом із тим, перелічене майно не являється предметом спору. Натомість вказаний дачний будинок придбаний ОСОБА_6 після розірвання шлюбу, і жодних доказів про те, що він придбаний за спільні кошти або істотно збільшилась його вартість позивачкою не надано. Більше того, позивачкою не надано суду жодних доказів придбання таких предметів інтер`єру, техніки чи меблів.

Аналогічно вказує, що відсутні підстави для визнання права власності за ОСОБА_5 на частину автомобіля «Hyundai Santa Fe», 2014 року, д.н.з. НОМЕР_1 , зареєстрований за ОСОБА_6 20.12.2014. Вказаний автомобіль придбаний після розірвання шлюбу з позивачкою і жодного доказу його придбання за спільні кошти суду не надано.

Таким чином вважає, що позивачкою не доведено заявлені вимоги, в зв`язку із чим просить оскаржуване рішення суду скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) при вирішенні даної справи покладається на думку суду.

В судовому засіданні представники третіх осіб ОСОБА_7 - адвокат Доценко В.В., а також Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Наконечна І.В. апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Позивачка ОСОБА_5 та її представник адвокат Кметик В.С. в судове засідання не з`явилися. Від представника позивачки надійшла заява про розгляд справи у відсутності позивачки та її представника.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день і час розгляду справи.

Заслухавши доповідача, представників третіх осіб, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 11.12.2006, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 .

Згідно довідки ТОВ «КомЕнерго-Тернопіль-2» №1220 від 09.07.2015 ОСОБА_6 з 19.09.2014 один зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно договору дарування квартири від 01.04.2009, ОСОБА_6 подарував ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно з договором купівлі-продажу дачного будинку від 27.02.2015 ОСОБА_6 купив у ОСОБА_8 будинок дачний з надвірними будівлями АДРЕСА_4 , загальною площею 135.1 кв.м.

Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №34264835 від 27.02.2015, складеного приватним нотаріусом Зборівського районного нотаріального округу Тернопільської області Олійник О.Є. ОСОБА_6 належить на праві приватної власності будинок дачний з надвірними будівлями АДРЕСА_4 , на підставі договору купівлі-продажу від 27.02.2015, запис в реєстрі за №209.

Згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру на нерухоме майно та єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 249368606 від 23.03.2021, дачний будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_4 , загальною площею 135.1 кв.м., належить на праві приватної власності ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 207, виданий 27.02.2015, та з 31.03.2015 знаходиться під арештом Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області.

Також, з цієї довідки вбачається, що будівля гаража № НОМЕР_2 загальною площею 39.4 кв.м., який розташований в гаражному кооперативі «Ветеран» в м.Тернополі, належить на праві приватної власності ОСОБА_6 на підставі рішення суду від 12.12.2014 у справі №607/16757/14-ц, та з 31.03.2015 знаходиться під арештом Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області.

Відповідно до рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12.12.2014, справа №607/16757/14-ц, за ОСОБА_6 визнано право власності на гараж за № НОМЕР_2 в гаражному кооперативі «Ветеран» по АДРЕСА_6 , у порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_9 , що не заперечується сторонами.

Згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 , ОСОБА_6 є власником автомобіля марки «Hyundai Santa Fе», 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , дата реєстрації 20.12.2014.

Відповідно до дублікату виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №607/7887/14-ц, виданого 29.09.2014, вирішено стягнути з ОСОБА_6 в користь ОСОБА_7 суму неповернутого основного боргу в розмірі 4089907.50 грн, а також три проценти річних від простроченої суми у розмірі 216409.29 грн та 1700.00 грн сплаченого державного мита та 30 грн витрат з ІТЗ розгляду цивільних справ. Стягнуто борг в межах суми 2900000 боргу.

На підставі вищевказаного виконавчого листа відкрито виконавче провадження №46984590, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 26.03.2015.

Згідно з постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 31.03.2015, головним державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції накладено арешт на все майно ОСОБА_6 , шляхом заборони здійснювати відчуження будь-якого майна, яке йому належить.

Відповідно до повідомлення про оцінку майна від 22.12.2015, складеного Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), 07.07.2015 державним виконавцем було проведено опис та арешт майна Боржника - ОСОБА_6 , а саме: нежитлового приміщення гараж № НОМЕР_2 загальною площею 39.4 кв.м., який розташований в гаражному кооперативі «Ветеран» м.Тернополя, вартість якого складає 80900.00 грн без ПДВ. Вказана інформація підтверджується також висновком про вартість, складеним суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_10 та актом опису й арешту майна від 07.07.2015 державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19.10.2015, справа №607/12564/15-ц, у задоволенні скарги представника ОСОБА_6 ОСОБА_11 на дії та бездіяльність державного виконавця першого відділу ДВС Тернопільського міського управління юстиції та в.о. начальника першого відділу ДВС Тернопільського міського управління юстиції відмовлено, та скасовано ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 07.09.2015 про зупинення стягнення у виконавчому провадженні щодо виконання дублікату виконавчого листа №607/7887/14-ц, виданого 24.09.2014 Тернопільським міськрайонним судом.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12.02.2016, справа №607/12564/15-ц, заяву ОСОБА_6 про визнання дубліката виконавчого листа, виданого в цивільній справі №607/7887/14-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики таким, що не підлягає виконанню у зв`язку із повним та фактичним виконанням залишено без розгляду та скасовано заходи забезпечення позову, вжиті згідно ухвали судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.12.2015, а саме, скасовано зупинення стягнення на підставі виконавчого листа (дубліката) №607/7887/14-ц, виданого 24.09.2014 Тернопільським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 суми неповернутого основного боргу в розмірі 4089907.50 грн, 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 216409.29 грн, 1700.00 грн сплаченого держмита та 30.00 грн витрат на ІТЗ до завершення розгляду заяви ОСОБА_6 про визнання виконавчого листа, виданого в цивільній справі №607/7887/14-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із повним виконанням.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06.04.2016, справа №607/1931/16-ц, заяву ОСОБА_6 про визнання дубліката виконавчого листа таким, що не підлягає до виконання, залишено без розгляду.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26.07.2016, справа №607/8016/16-ц, скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_11 на дії та бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області повернуто скаржнику.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 25.01.2019, справа №607/4185/16-ц, прийнято відмову ОСОБА_6 від заяви про визнання дубліката виконавчого листа №607/7887/14, який видано Тернопільським міськрайонним судом 24.09.2014 року, таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.06.2020, справа №2-117/9, заяву представника скаржника ОСОБА_6 - ОСОБА_11 про забезпечення позову повернуто заявнику.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.10.2020, справа №2-117/9, провадження у справі за заявою боржника у виконавчому провадженні ОСОБА_6 , стягувач ОСОБА_7 , орган ДВС відділ примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про визнання дубліката виконавчого листа № 607/7887/14-ц, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 24.09.2014 року, таким, що не підлягає виконанню та зобов`язання винести постанову про закінчення виконавчого провадження - закрито на підставі пункту першого частини першої статті 255 ЦПК України, а також відновлено виконання за дублікатом виконавчого листа №607/7887/14-ц, виданим Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 29.09.2014, про стягнення з ОСОБА_6 в користь ОСОБА_7 суми неповернутого основного боргу в розмірі 4089907.50 грн, 3% річних від простроченої суми в розмірі 216409.29 грн, 1700.00 грн сплаченого держмита та 30.00 грн витрат за ІТЗ судового процесу, яке було зупинено ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.08.2020.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.10.2020, справа №607/27569/19, залишено без розгляду позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_7 , Відділ примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про виділення ідеальної частки спільного сумісного майна подружжя у приватну власність.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 19.02.2021 ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.10.2020 залишено без змін.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.03.2021, справа № 607/21749/19, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_6 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно- Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про визнання дій протиправними та зобов`язання припинити вчиняти дії.

Відповідно до постанови про поновлення вчинення виконавчих дій від 06.04.2021, ВП № 46984590, поновлено виконавчі дії з примусового виконання виконавчого листа №607/7887/14-ц, виданого 29.09.2014.

Згідно з постановою про зупинення вчинення виконавчих дій від 18.05.2021, зупинено вчинення виконавчих дій з реалізації майна, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_6 , а саме: частини гаража № НОМЕР_2 , загальною площею 39.4 кв.м., який розташований в гаражному кооперативі «Ветеран», м.Тернополя; дачного будинку № НОМЕР_7 , який знаходиться в садівничому товаристві «Мисливець», с.Малашівці, Зборівського району Тернопільської області, та автомобіля марки «Hyundai Santa Fе», 2014 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.06.2021 у задоволенні скарги представника скаржника ОСОБА_6 - адвоката Кметика В.С. на бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), стягувач ОСОБА_7 відмовлено.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом з тим згідно із статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити такі факти: спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 № 554/8023/15-ц).

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 у справі №523/14489/15-ц суд виснував, що у справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК) (п.41).

Підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини (п.43).

Долучені до позовної заяви договір дарування квартири від 01.04.2009, згідно з яким відповідач подарував позивачці квартиру АДРЕСА_2 , а також довідка ТОВ «КомЕнерго-Тернопіль-2» №1220 від 09.07.2015 про те, що ОСОБА_6 з 19.09.2014 один зареєстрований в АДРЕСА_1 , жодним чином не підтверджують факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Також, 09.12.2024 року представником позивачки ОСОБА_5 адвокатом Кметиком В.С. на стадії апеляційного розгляду подано клопотання про долучення до матеріалів справи нового доказу довідки від 25.08.2022 про склад сім`ї, виданої садівничим товариством «Мисливець».

Вказане клопотання підлягає залишенню без розгляду, оскільки воно подане з порушенням строків, визначених ст.83 ЦПК України.

Апеляційне провадження у справі відкрито 04.03.2022 та надано учасникам строк 15 днів з дня отримання відповідної ухвали для подання відзиву на апеляційну. У визначений судом строк відзиву на апеляційну скаргу ні позивачка, ні відповідач не подали.

У відповідності до ч.3 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заявлене клопотання не містить жодного обґрунтування неможливості отримання та подання вказаної довідки під час розгляду справи в суді першої інстанції, а також відсутнє клопотання про поновлення строку для подання доказів в суді апеляційної інстанції.

У відповідності до ч.2 ст.126 ЦПК України документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції фактично виходив лише з визнання відповідачем заявлених позовних вимог.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17).

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Результат наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що визнання обставин, які не підлягають доказуванню, можливе, зокрема, за умов визнання їх всіма учасниками справи та відсутності у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин.

Матеріали цієї справи та позиція її учасника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_7 , свідчать про те, що останній не визнає обставини даної справи та вважає, що зазначений позов поданий до суду виключно з метою уникнення відповідачем від стягнення з нього боргу на користь ОСОБА_7 , яке здійснюється на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08.12.2009 в межах виконавчого провадження №46984590, розпочатого на підставі виконавчого листа №607/7887/14-ц від 29.09.2014.

Відповідно до частини першої статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.09.2020 в справі № 572/2515/15-ц (провадження №61-1051св17) вказано, що «відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову».

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25.05.2022 у справі №675/2136/19.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_7 у своїй заяві про залучення його до справи в якості третьої особи та в інших письмових поясненнях звертав увагу суду на порушення сторонами по справі його прав та інтересів, як стягувача у виконавчому провадженні.

Оскільки, у даній справі має місце заперечення позовних вимог учасником справи, тому суд, у відповідності до вимог ч.1 ст. 82 ЦПК України побавлений права задовольнити позовні вимоги лише на підстав визнання позову відповідачем, тобто в такому випадку суд повинен встановити обставини, на які посилається позивач, в тому числі на основі поданих ним доказів.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, суд першої інстанції не дотримався вказаних вище процесуальних вимог законодавства та не встановив, чи визнання позову порушує/не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, зокрема ОСОБА_7 .

Оскільки позивачкою не доведено факту проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому в задоволенні позовної вимоги про поділ майна подружжя, як похідної вимоги, слід також відмовити.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Беручи до уваги всі встановлені судом фактичні обставини і відповідні їм правовідносини, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_7 , скасування рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11.01.2022 з викладених вище мотивів та відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки висновки місцевого суду не відповідають обставинам справи та не узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 січня 2022 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4 , Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на 1/2 частини майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 травня 2025 року.

Головуючий

Судді