ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року

м. Київ

справа № 201/1284/22

провадження № 61-5520 св 24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Носової Вікторії Іванівни на постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2024 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Барильської А. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Позовна заява обґрунтована тим, що 21 травня 2011 року між нею та ОСОБА_4 укладено шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька - ОСОБА_2 . Усі разом вони проживали у будинку НОМЕР_2 (територія Підгородненської міської ради, АДРЕСА_1) у м. Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області , який належав подружжю ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. Після його відкрилась спадщина на 1/2 частину вказаного садового будинку та земельну ділянку, на якій будинок розташований, загальною площею 0, 0531 га, кадастровий номер :02:020:0011.

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 є вона, їх неповнолітня дитина та два повнолітні сини спадкодавця - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини.

28 липня 2021 року нотаріус видав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину садового будинку НОМЕР_2, який розташований на земельній ділянці, площею 0, 0531 га, кадастровий номер :02:020:0011, (територія Підгородненської міської ради, АДРЕСА_1) у м. Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, - по 1/8 частині кожному: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 та ОСОБА_2 .

Того ж дня, 28 липня 2021 року, вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину земельної ділянки, площею 0, 0531 га, кадастровий номер :02:020:0011, цільове призначення - для колективного садівництва, яка знаходиться у АДРЕСА_1. Свідоцтва про право на спадщину на свої частки у цьому майні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали 26 серпня 2021 року.

Вказувала, що 09 березня 2021 року вона отримала від ОСОБА_6 лист-вимогу до покійного ОСОБА_4 , датовану 22 лютого 2021 року, про повернення боргу у сумі 1 500 000 грн за договором позики, із якої дізналась, що 19 лютого 2019 року між ОСОБА_6 та її чоловіком ОСОБА_4 був укладений договір про безвідсоткову позику, за яким останній отримав позику в сумі 1 500 000 грн готівкою із зобов`язанням повернення отриманої суми в строк до 20 лютого 2021 року. Тобто строк повернення грошового зобов`язання настав 20 лютого 2021 року.

Листом від 11 березня 2021 року вона повідомила ОСОБА_6 про неможливість виконання ОСОБА_4 зобов`язання через смерть остатнього ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Дізнавшись про те, що у разі смерті позичальника зобов`язання щодо оплати боргу покладається на всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, усвідомивши, що допомоги щодо оплати боргу від інших спадкоємців - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 їй очікувати не варто, побоюючись загрози арешту та реалізації будинку, в якому вона мешкає з малолітньою дитиною, вона прийняла рішення про виконання зобов`язання спадкодавця ОСОБА_4 перед кредитором ОСОБА_6 щодо повернення боргу за договором позики. Договором про повернення позики від 19 листопада 2021 року та розпискою про отримання ОСОБА_6 підтверджується виконання зобов`язання у сумі 1 500 000 грн за договором позики від 19 лютого 2019 року.

Оскільки вона виконала зобов`язання про задоволення вимог кредитора, які покладались на усіх спадкоємців, які прийняли спадщину, тому вважає, що має право на пред`явлення зворотної вимоги (регресу) до ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на суму 750 000 грн, що складає половину боргу спадкодавця, з вирахуванням частки, яка припадає на неї та її неповнолітню дочку.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_2 солідарно на свою користь 750 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 травня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 750 000 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано доведеністю факту отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_6 грошових коштів у розмірі 1 500 000 грн за договором позики від 19 лютого 2019 року, які боржник зобов`язався повернути у строк до 20 лютого 2021 року. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що договір позики від 19 лютого 2019 року не укладався чи не підписувався особисто ОСОБА_4 або його сфальсифіковано, суду не надано. ОСОБА_1 виконала зобов`язання спадкодавця перед кредитором ОСОБА_6 у повному обсязі, сплативши борг спадкодавця у розмірі 1 500 000 грн, тому відповідно до статей 1281, 1282, 544 ЦК України має право зворотної вимоги (регресу) до відповідачів за вирахуванням частки, що припала на неї та її малолітню доньку.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 травня 2023 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що для встановлення обставин укладення і підписання спадкодавцем ОСОБА_4 договору позики від 19 лютого 2019 року, борг за яким, як стверджує позивачка, вона повернула кредитору у повному обсязі, а тому має право на пред`явлення зворотної вимоги (регресу) до відповідачів, апеляційним судом двічі у справі призначалась комісійна судово-почеркознавча експертиза та зобов`язано позивачку надати оригінали договору позики та розписки від 19 лютого 2019 року. Вказані документи позивачка апеляційному суду не надала.

Посилаючись на засади рівності та змагальності сторін, приписи про дотримання вимог процесуального законодавства з виконання сторонами обов`язків щодо подання доказів, зокрема статей 2, 4, 12-13, 76, 81, 103-104, 109, 367, 376 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, щовказані дії позивачки свідчать про ухилення від участі у проведенні експертизи, яка, в даному випадку, має визначальне значення для встановлення обставин справи, а тому відмовив у задоволенні позову за недоведеністю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

15 квітня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Носова В. І. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2024 року й залишити в силі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 травня 2023 року.

Підставою касаційного оскарження указаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 205/4616/15, від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, від 24 листопада 2021 року у справі № 615/473/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); не дослідження зібраних у справі доказів та не надання їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 травня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 201/1284/22, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У червні 2024 року матеріали цивільної справи № 201/1284/22 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Носової В. І. мотивована тим, що суд першої інстанції надав належну оцінку правовідносинам, які виникли між сторонами, дослідив належними чином докази і обставини справи та ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову.

Водночас суд апеляційної інстанції не розглянув справу по суті та скасував законне рішення суду першої інстанції лише з тієї підстави, що поставив під сумнів фактичне подання позивачкою оригіналів документів для проведення експертизи, які були загублені (втрачені) поштою, звинувативши при цьому позивачку в ухиленні від проведення експертизи.

Звертає увагу на те, що позивачка надала докази направлення 09 жовтня 2023 року на адресу апеляційного суду оригіналів договору позики від 19 лютого 2019 року та розписки від імені ОСОБА_4 про отримання позики від 19 лютого 2019 року (чек, опис, накладну), що свідчить про виконання нею процесуального обов`язку відповідно до вимог частини шостої статті 124 ЦПК України, втім контроль за виконанням обов`язків АТ «Укрпошта» знаходиться за межами можливості позивачки.

Вказує, що оригінали документів - договору позики від 19 лютого 2019 року та розписки від імені ОСОБА_4 про отримання позики досліджувались в судовому засіданні в суді першої інстанції і відповідачі не піддавали під сумнів їх справжність. З клопотаннями про витребування доказів у справі та про проведення почеркознавчої експертизи представник відповідача звернувся лише в суді апеляційної інстанції, не зазначивши поважні причини неподання таких клопотань в суд першої інстанції, а також причини пропуску строку на їх подання. Водночас відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Отже суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду судом першої інстанції.

Також апеляційний суд залишив поза увагою, що відповідачі не зверталися з вимогами про визнання договору позики від 19 лютого 2019 року недійсним, судом цей договір недійсним не визнавався, а тому в силу статті 204 ЦК України є правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків для сторін цього договору.

Також зазначає, що позивачкою було заявлено обґрунтованій відвід суддям апеляційної інстанції: Пищиді М. М., Ткаченко І. Ю., Барильській А. П. від участі у цій справі, тому оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає скасування, зокрема з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 411 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2024 року ОСОБА_2 та ОСОБА_2 подали відзив на касаційну скаргу, у якому посилаються на те, що підстав для скасування оскаржуваного судового рішення немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що апеляційним судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Звертають увагу на те, що за правилами частини першої статті 1282 ЦК України, кожен із спадкоємців задовольняє вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.Тому зобов`язання спадкоємців як співвласників перед третіми особами, якщо вони виникають у зв`язку із правом власності на частки у майні, самі по собі не пов`язуються неподільним предметом зобов`язання та не можуть мати неподільного характеру, за виключенням випадків, прямо встановлених законом або договором. У свою чергу, виходячи із норм статей 1278, 1281-1282 ЦК України, підставою для задоволення вимог кредитора спадкоємцями боржника є виникнення у них права власності на відповідні частки у спадковому майні, а умовою для цього є пред`явлення кредитором відповідних вимог до певних спадкоємців. Належне виконання зобов`язання перед кредитором спадкодавця є можливим тільки у разі, якщо воно виконано відповідно до закону, зокрема тією особою, яка має такий обов`язок або ж на конкретних правових підставах безпосередньо уповноважена на його виконання, зокрема за певним договором із конкретним спадкоємцем. Чинними нормами ЦК України не передбачено обов`язку одного спадкоємця задовольняти вимоги кредитора за інших спадкоємців, права та інтереси яких він не представляє на підставі закону або договору. Як наслідок, законом не встановлено й відповідного порядку подібного задоволення вимог кредитора.

Виходячи із норм статей 541-544 ЦК України, солідарний обов`язок повинен бути конкретно визначений на підставі закону чи випливати із відповідного договору як підстави існуючого зобов`язання, або ж він має бути пов`язаний із неподільністю предмета зобов`язання.

Вважають, що у ОСОБА_1 були відсутні правові підстави для пред`явлення регресивної вимоги до відповідачів, оскільки між сторонами відповідно до вимог статей 541-544 ЦК України не існувало жодного солідарного зобов`язання, яке б могло на законних підставах виконуватися позивачкою.

Крім того, ними заперечуються позовні вимоги з підстав відсутності відповідного правочину про укладення договору позики спадкодавцем ОСОБА_4 .

Фактичні обставини справи, встановлені судами

21 травня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено шлюб (а. с. 7, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка - ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а. с. 10, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер (а. с. 11, т. 1).

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 є ОСОБА_1 (дружина), ОСОБА_2 (неповнолітня дитина) та два повнолітні сини спадкодавця - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини.

30 жовтня 2019 року в спадковому реєстрі зареєстровано спадкову справу №19/2019 щодо майна ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 68, зворот, т. 1).

28 липня 2021 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Нощенко Н. М. видав ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на садовий будинок НОМЕР_2 , загальною площею 96, 5 кв. м, який розташований на земельній ділянці, площею 0, 0531 га, кадастровий номер :02:020:0011, цільове призначення якої - для колективного садівництва, в АДРЕСА_1 (а. с. 105, т. 1).

Також 28 липня 2021 року нотаріус видав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку, по 1/8 частці кожному спадкоємцю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 - на садовий будинок НОМЕР_2 , загальною площею 96, 5 кв. м, який розташований на земельній ділянці, площею 0, 0531 га, кадастровий номер :02:020:0011, цільове призначення якої - для колективного садівництва, в АДРЕСА_1 (а. с. 105, зворот, т. 1).

Крім того, 28 липня 2021 року нотаріус видав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частку кожному спадкоємцю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 - на земельну ділянку, площею 0, 0531 га, кадастровий номер :02:020:0011, цільове призначення якої - для колективного садівництва, яка знаходиться в АДРЕСА_1 (а. с. 107, т. 1).

Також судами встановлено, що 22 лютого 2021 року від ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_4 надійшов лист-вимога, в якому кредитор пропонував ОСОБА_4 протягом 10 календарних днів з моменту отримання листа повернути борг у сумі 1 500 000 грн за договором позики від 19 лютого 2019 року (а. с. 29-30, т. 2).

11 березня 2021 року ОСОБА_1 направила ОСОБА_6 відповідь на лист-вимогу, в якому повідомила про смерть ОСОБА_4 та неможливість виконання зобов`язання за договором позики (а. с. 20 ,т. 1).

У липні 2021 року кредитором ОСОБА_6 було направлено приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Нощенку Н. М. заяву-претензію (вимогу) до спадкоємців ОСОБА_4 про відшкодування (погашення) боргу (а. с. 87, т. 1).

Із наданої позивачкою копії договору позики убачається, що 19 лютого 2019 року між ОСОБА_6 (позикодавець) та ОСОБА_4 (позичальник) укладено договір позики, за яким позичальник отримав безвідсоткову позику у сумі 1 500 000 грн на строк до 20 лютого 2021 року включно; факт передачі ОСОБА_4 коштів у сумі 1 500 000 грн підтверджується розпискою про отримання позики від 19 лютого 2019 року (а. с. 24, 25 ,т. 1).

Із наданої позивачкою копії договору про повернення позики убачається, що 19 листопада 2021 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 укладено договір про повернення позики, за умовами якого ОСОБА_1 повернула ОСОБА_6 позику у розмірі 1 500 000 грн за договором позики від 19 лютого 2019 року, а останній передав ОСОБА_1 оригінали договору позики та розписки від 19 лютого 2019 року (а. с. 23, т. 1).

У розписці від 20 листопада 2021 року ОСОБА_6 підтвердив факт повернення ОСОБА_1 грошей у сумі 1 500 000 грн за договором позики від 19 лютого 2019 року (а. с. 23, т. 1).

13 січня 2022 року ОСОБА_1 направила відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , як спадкоємцям ОСОБА_11 , вимогу про оплату боргу у розмірі 750 000 грн, який був сплачений нею кредиторові ОСОБА_6 за договором позики від 19 лютого 2019 року.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 вересня 2023 року за клопотанням ОСОБА_7 по справі була призначена комісійна судово-почеркознавча експертиза, на вирішення якої поставлено наступні питання: ким ОСОБА_4 або іншою особою виконаний підпис від імені « ОСОБА_4 » в договорі позики від 19 лютого 2019 року; ким ОСОБА_4 або іншою особою виконаний підпис від імені « ОСОБА_4 » в розписці про отримання позики від 19 лютого 2019 року; коли був надрукований договір позики від 19 лютого 2019 року та коли на нього було нанесено рукописний текст: підпис від імені « ОСОБА_4 »; коли була надрукована розписка про отримання позики 19 лютого 2019 року та коли на неї було нанесено рукописний текст: підпис від імені « ОСОБА_4 »? (а. с. 5-7, т. 3).

Цією ж ухвалою було зобов`язано ОСОБА_7 здійснити оплату вартості експертизи в 5-ти денний строк з моменту отримання копії рахунку та надати у строк до 09 жовтня 2023 року Дніпровському апеляційному суду вільні зразки почерку (підписів та тексту) за період з 18 лютого 2017 року до 19 лютого 2019 року, що містяться у оригіналах документів; зобов`язано ОСОБА_1 надати у строк до 09 жовтня 2023 року Дніпровському апеляційному суду оригінали наступних документів: договору позики грошових коштів від 19 лютого 2019 року, укладеного між ОСОБА_6 , як позикодавцем, та ОСОБА_4 , як позичальником; розписки від імені ОСОБА_4 про отримання позики від 19 лютого 2019 року; роз`яснено ОСОБА_12 та ОСОБА_1 , що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

06 жовтня 2023 року ОСОБА_13 виконано вимоги ухвали суду від 20 вересня 2023 року та надано оригінали витребуваних документів.

09 жовтня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшла заява від представника ОСОБА_1 - адвоката Носової В. І. про долучення до матеріалів справи копії заяви та доказів направлення оригіналів договору позики та розписки від 19 лютого 2019 року до Дніпровського апеляційного суду шляхом поштового зв`язку (а. с. 35, 37, 38, т. 3).

Однак, до апеляційного суду оригінали договору позики та розписки від 19 лютого 2019 року не надходили.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08 листопада 2023 року повторно за клопотанням ОСОБА_7 була призначена комісійна посмертна судово-почеркознавча експертиза та поставлено ті ж питання, що і у попередній ухвалі від 20 вересня 2023 року, витребувано ті ж самі докази у сторін та роз`яснено сторонам наслідки невиконання ухвали суду (а. с. 103-106, т. 3).

15 листопада 2023 року ОСОБА_13 виконано вимоги ухвали суду від 08 листопада 2023 року та надано оригінали витребуваних документів.

16 листопада 2023 року на адресу апеляційного суду надійшла заява від представника ОСОБА_1 - адвоката Носової В. І. про долучення до матеріалів справи копії заяви та доказів направлення оригіналів в договору позики та розписки від 19 лютого 2019 року до Дніпровського апеляційного суду. У заяві зазначено, що витребувані докази були направлені на адресу Дніпровського апеляційного суду ще 09 жовтня 2023 року (а. с. 128, 130, т. 3).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року витребувано у АТ «Укрпошта» детальну інформацію щодо відправлення № 214 на ім`я Дніпровського апеляційного суду від ОСОБА_14 та причини не отримання судом цього поштового відправлення (а. с. 159-160, т. 3).

У відповідь АТ «Укрпошта» зазначило, що за повідомленням відповідного підрозділу Укрпошти рекомендований лист № 214 від 09 жовтня 2023 року надійшов до логістичного центру м. Дніпро 09 жовтня 2023 року та станом на день надання відповіді встановити його місцезнаходження не надається можливим. Також у листі зазначено, що згідно із статтею 32 Закону та пунктом 114 Правил, оператори поштового зв`язку за невиконання чи неналежне виконання послуг поштового зв`язку несуть матеріальну відповідальність перед користувачами, а саме, за повну втрату рекомендованого листа відправнику передбачене відшкодування вартості послуг поштового зв`язку та штрафу у розмірі 100 відсотків вартості цих послуг (а. с. 167-168, т. 3).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Носової В. І. задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

У статті129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (зокрема, постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (зокрема, постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Згідно із статтею 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.

Отже для солідарної відповідальності спадкоємців перед кредитором на підставі статті 541 ЦК України необхідно щоб предмет обов`язку, успадкованого спадкоємцями, був неподільний.

Згідно із статтею 1216 ЦК України (спадкуванням є перехід прав i обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права i обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно із частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

За статтею 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Відповідно до статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

За змістом положень частини першої статті 1282 ЦК України за наявності кількох спадкоємців кожен з них зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

З огляду на системний аналіз положень статей 528, 541, 544, 1282 ЦК України, вказівка у законі на особисте виконання спадкоємцем вимог кредитора дає підстави дійти висновку про часткову відповідальність спадкоємців за успадкованими ними обов`язками спадкодавця, які є подільними.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка просила стягнути з відповідачів, як спадкоємців ОСОБА_4 , на її користь частину грошових коштів, сплачених нею в повному обсязі кредитору за успадкованим грошовим обов`язком на підставі договору позики від 19 лютого 2019 року.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до вимог статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування та подання доказів за змістом статей 12, 81 ЦПК України покладається на сторону, яка посилається на такі обставини, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто, згідно з вимогами ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції встановив відсутність оригіналів договору позики від 19 лютого 2019 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , та розписки про отримання спадкодавцем у борг грошових коштів у сумі 1 500 000 грн. На виконання ухвали апеляційного суду про призначення комісійної судово-почеркознавчої експертизи для встановлення дійсності підпису ОСОБА_4 у договорі позики та розписки від 19 лютого 2019 року сторона позивача оригінали вказаних доказів не надала, заявила про направлення їх поштою, яка, в свою чергу, вказала про неможливість встановлення місцезнаходження відправлення.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно виходив із відсутності доказів на підтвердження обставин, на які позивачка посилалась як на підставу для задоволення позову, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у його задоволенні.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини також вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості.

Підстав для скасування оскаржуваного судового рішення та направлення справи на новий розгляд, передбачених статтею 411 ЦПК України, судом касаційної інстанції не встановлено.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін,оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Носової Вікторії Іванівни залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович