Справа № 577/5181/23
Провадження № 2/577/19/25

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2025 року Конотопський міськрайонний суд Сумської області

в складі: головуючого судді Ярмак О.М.

за участі секретаря судового засідання Мукосєєва І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Конотопі Сумської області справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Конотопського міськрайонного суду Сумської області з позовом до ОСОБА_2 та прохає стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 21 вересня 2020 року в розмірі 1 697 доларів США; пеню за несвоєчасне повернення суми позики із розрахунку 5 % за кожний день прострочення від загального розміру заборгованості за договором позики на загальну суму 61 940 доларів США 50 центів; 3 % річних за невиконання зобов`язань за договором позики, що становить 102 доларів США, а також заподіяну моральну шкоду в розмірі 10 000 грн 00 коп.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 21 вересня 2020 року він за договором позики надав ОСОБА_2 у борг кошти в розмірі 1 697 доларів США, про що відповідач власноруч написав йому розписку. В свою чергу відповідач брав на себе зобов`язання повернути борг в строк до 21 липня 2021 року. Однак в обумовлений договором позики строк ОСОБА_2 не повернув йому борг, тому прохає стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 1 697 доларів США.

Відповідно до умов укладеного договору позики ОСОБА_2 брав на себе зобов`язання у разі прострочення строків повернення боргу або повернення боргу не в повному обсязі виплатити йому пеню у розмірі 5 % за кожен день прострочення від загальної суми позики. Розмір пені за період з 21 вересня 2021 року до 23 вересня 2023 року складає 730 днів та становить 61 940 доларів США 50 центів (1 697 доларів США 00 центів: 100 % х 5 % = 84 долари 85 центів за 1 день, що за 730 днів складає 61 940 доларів США 50 центів).

Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України прохає стягнути з відповідача 3 % річних, що за період з 21 вересня 2021 року до 21 вересня 2023 року становить 102 долари США 00 центів.

Також внаслідок дій відповідача ОСОБА_2 йому була заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з порушенням його законних прав, введенням його в оману відповідачем. Відповідач постійно у телефонному режимі здійснював на нього тиск, чим був порушений спокій його сім`ї. Він відчував постійні переживання та був порушений звичайний уклад його життя та життя його родини. Заподіяну йому моральну шкоду він оцінює у 10 000 грн 00 коп.

Ухвалою судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області Семенюк І.М. від 31 жовтня 2023 року позовна заява ОСОБА_1 прийнята до розгляду, відкрите провадження у справі, визначено, що розгляд справи буде здійснюватися за правилами загального позовного провадження.

Рішенням ВРП від 19 грудня 2023 року суддю Конотопського міськрайонного суду Сумської області ОСОБА_3 звільнено у відставку.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 грудня 2023 року цивільна справа № 577/5181/23 передана для розгляду судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області Ярмак О.М.

Ухвалою суду від 20 грудня 2023 року цивільна справа прийнята до провадження судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області Ярмак О.М. та підготовче судове засідання у справі призначене на 20 березня 2024 року на 13 год. 30 хв.

Відповідно до ухвали суду від 20 березня 2024 року підготовче провадження у справі було закрито та справа призначена до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, представник позивача адвокат Симонова Т.М. надала заяву про проведення судового засідання без її та ОСОБА_1 участі, зазначивши, що позовні вимоги позивач підтримує у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку (а.с. 153-158).

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Чернова Т.А. надала заяву про проведення судового засідання без її участі та без участі відповідача, зазначивши, що ОСОБА_2 пред`явлений до нього ОСОБА_1 позов не визнає, прохає відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву, а також прохає застосувати строки позовної давності (а.с. 161).

Представником відповідача був наданий відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 не визнає. Щодо стягнення суми основного зобов`язання в розмірі 1 697 доларів США 00 центів, то ОСОБА_1 у своїй позовній заяві стверджує, що отримана ним за договором позики сума 1 697 доларів США 00 коп є неповернутою. Однак відповідачем частково був повернутий борг. Так, на банківський рахунок позивача, пов`язаний із його банківською карткою № НОМЕР_1 , номер якої ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_2 шляхом направлення повідомлення в застосунку «Viber» за час дії договору позики були перераховані наступні платежі:

14 січня 2021 року - 4 500 грн 00 коп;

14 січня 2021 року - 3 400 грн 00 коп;

21 січня 2021 року- 4 800 грн 00 коп;

31 січня 2021 року - 2 750 грн 00 коп;

01 червня 2021 року - 4 900 грн 00 коп;

01 червня 2021 року - 4 800 грн 00 коп;

01 червня 2021 року - 4 500 грн 00 коп.

Перерахування коштів підтверджується відповідними квитанціями.

За період з 14 січня 2021 року до 01 червня 2021 року відповідачем у рахунок погашення боргу було сплачено 29 650 грн 00 коп. Проте вказана сума безпідставно не була врахована ОСОБА_1 при визначенні суми заборгованості.

Що стосується нарахування пені в розмірі 61 940 доларів США 50 центів, шо станом на 21 вересня 2021 року становить 1 654 257 грн 32 коп., то відповідно до ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (пені). У зв`язку з тим, що строк виконання зобов`язання настав 21 вересня 2021 року, то право на стягнення пені було у ОСОБА_1 до 21 вересня 2022 року. В той же час ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 12 вересня 2023 року, тобто після спливу строку позовної давності, визначеного діючим законодавством України для стягнення пені. Враховуючи зазначене, прохає суд застосувати строки позовної давності в частині вимог позивача про стягнення пені в розмірі 61 940 доларів США 50 центів.

Також щодо вимог про стягнення пені, то слід врахувати п.п. 15, 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, відповідно до яких у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або (та) у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. У період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

У період, за який позивачем нарахована пеня (з 21 вересня 2021 року до 21 вересня 2023 року) на території України діяв карантин з 19 грудня 2020 року до 01 липня 2023 року, а також на території України з 22 лютого 2022 року введений воєнний стан.

Відповідно до листа Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 визнано фарс-мажорною обставиною військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану. Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними і невідворотними, а відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку чи непереборної сили.

З урахуванням наведеного, вважає позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставними, необгрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню (а.с. 64-69).

Крім того представником відповідачем подана заява про застосування строків позовної давності в частині вимог позивача про стягнення із ОСОБА_2 пені (а.с. 70-71).

У своїй заяві від 11 березня 2024 року позивач ОСОБА_1 зазначив, що з наданих відповідачем ОСОБА_2 до суду квитанцій не вбачається, що перераховані ним грошові кошти були сплачені в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 21 вересня 2020 року. Всі інші доводи відповідача, викладені у відзиві його представника на позовну заяву, повністю спростовуються обгрунтуванням, наведеним у його позовній заяві. Тому його позовні вимоги прохає задовольнити у повному обсязі (101-120)

Суд, дослідивши надані сторонами докази, приходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Статтею ст. 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16, від 10 серпня 2022 року у справі № 504/369/18.

У постанові від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником у борг коштів із зобов`язанням їх повернення і дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту і достовірності документа, на підставі якого доводиться факт укладення договору позики та його умов.

Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц та у справі № 464/3790/16-ц суд вказав, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

В судовому засіданні встановлено, що 21 вересня 2020 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був укладений договір позики та ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 кошти в розмірі 1 697 доларів США 00 центів на строк до 21 липня 2021 року. У вказаний строк ОСОБА_2 брав на себе зобов`язання повернути отримані у борг кошти, що підтверджується наданою позивачем розпискою від 21 вересня 2020 року. Також у вказаній розписці ОСОБА_2 вказав, що у разі прострочення строків або повернення позики не у повному обсязі, він зобов`язується сплатити пеню в розмірі 5 % за кожен день прострочення від загальної суми позики (а.с. 32-33, 159).

Надана відповідачем ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 розписка містила умови отримання позичальником в борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернення в строк до 21 липня 2021 року, а також дату отримання коштів 21 вересня 2020 року.

За договором позики від 21 вересня 2020 року строк повернення ОСОБА_2 коштів був встановлений до 21 липня 2021 року (а.с. 159).

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для його виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частинами 1-3 ст. 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Оригінал розписки від 21 вересня 2020 року про отримання ОСОБА_2 у борг коштів наданий позивачем ОСОБА_1 суду (а.с. 159), що свідчить про невиконання позичальником ОСОБА_2 умов договору позики від 21 вересня 2020 року.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 квітня 2012 року № 6-24цс12.

Що стосується посилання відповідача ОСОБА_2 про те, що ним на виконання умов договору позики від 21 вересня 2020 року позивачу у період часу з 14 січня 2021 року до 01 червня 2021 року частково сплачені грошові кошти на загальну суму 29 650 грн 00 коп, зокрема сплачено 14 січня 2021 року - 4 500 грн 00 коп; 14 січня 2021 року - 3 400 грн 00 коп; 21 січня 2021 року - 4 800 грн 00 коп; 31 січня 2021 року - 2 750 грн 00 коп; 01 червня 2021 року - 4 900 грн 00 коп; 01 червня 2021 року - 4 800 грн 00 коп; 01 червня 2021 року - 4 500 грн 00 коп, то суд враховує, що відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач ОСОБА_1 заперечує факт отримання ним від відповідача грошових коштів на загальну суму 29 650 грн 00 коп в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 21 вересня 2020 року. Відповідні розписки про отримання частини грошових коштів за договором позики від 21 вересня 2020 року ОСОБА_1 відповідачу надані не були.

У розписці від 21 вересня 2020 року про отримання ОСОБА_2 у борг коштів сторони не погоджували порядок сплати (повернення) коштів частинами.

З наданих відповідачем ОСОБА_2 квитанцій (а.с. 72) не вбачається, що отримувачем коштів був ОСОБА_1 , а також, що вказані грошові кошти були сплачені в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 21 вересня 2020 року.

У статті 99 Конституції України закріплено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно ст. 533 ЦК України визначено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Верховний Суд у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 301/2052/18 роз`яснив, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України).

За змістом правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Таким чином, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка отримана у позику.

За таких обставин в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не виконав своїх зобов`язань за договором позики від 21 вересня 2020 року перед ОСОБА_1 , а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором позики від 21 вересня 2020 року в розмірі 1 697 доларів США 00 центів.

Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення пені за несвоєчасне повернення боргу за договором позики на суму 61 940 доларів США 50 центів, яка розрахована за період з 21 вересня 2021 року до 21 вересня 2023 року, то суд враховує наступне.

У борговій розписці від 21 вересня 2020 року ОСОБА_2 вказав, що у разі прострочення строків або повернення позики не у повному обсязі, він зобов`язується сплатити пеню в розмірі 5 % за кожен день прострочення від загальної суми позики (а.с. 32-33, 159).

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

За змістом положень статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

В той же час, відповідно до п. 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Постановою КМУ 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України установлено карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року.

За таких обставин з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача не підлягає стягненню пеня за несвоєчасне повернення боргу за договором позики за період з 21 вересня 2021 року до 21 вересня 2023 року.

Правову позицію про неможливість нарахування та стягення пені за прострочення виконання зобов`язань під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину, висловив Верховний Суд у постановах від 16 грудня 2021 року у справі № 922/4076/20 та від 25 жовтня 2022 року у справі № 916/183/22.

Представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Черновою Т.А. подана заява про застосування строків позовної давності щодо вимог позивача про стягення пені (а.с. 70-71).

Проте згідно з приписами ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску.

Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 3 % річних за невиконання зобов`язань за договором позики за період з 21 вересня 2021 року до 21 вересня 2023 року, що становить 102 доларів США, то суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц, №464/3790/16-ц та від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц.

Також Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 дійшла висновку, що стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 не виконав своє зобов`язання за договором позики від 21 вересня 2020 року, то відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, з нього на користь позивача слід стягнути 3% річних від простроченої суми.

Позивач ОСОБА_1 прохає стягнути на його користь з відповідача 3% річних за період з 21 вересня 2021 року до 21 вересня 2023 року

Проте п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу.

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, який затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, по всій території України з 05 год 30 хв. 24 лютого 2022 року запроваджено воєнний стан, який діє і на даний час.

Статтею 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Верховний Суд у постанові від 31 січня 2023 року у справі № 183/7850/22, вказав, що касаційний суд вже робив висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів, в тому чивлі й договорів позики.

Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: 1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; 2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; 3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Відповідач в строк до 21 липня 2021 року не повернув борг за договором позики від 21 вересня 2020 року в сумі 1 697 доларів США 00 центів.

Таким чином з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача слід стягнути 3 % річних.

В той же час суд враховує, що, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач ОСОБА_1 прохає стягнути з відповідача 3 % річних за період з 21 вересня 2021 року до 21 вересня 2023 року, а тому суд розглядає вимоги ОСОБА_1 в цій частині в межах заявлених позовних вимог.

При визначенні розміру 3% річних від простроченої суми боргу за договором позики суд виходить з того, що борг за договором позики від 21 вересня 2020 року становить 1 697 доларів США 00 центів, за період з 21 вересня 2021 року до 23 лютого 2022 року пройшло 156 днів.

Розрахунок 3% річних за період з 21 вересня 2021 року до 23 лютого 2022 року:

1 697 доларів США 00 центів х 3% : 365 х 156 днів = 21 долар США 76 центів, де:

- 1 697 доларів США 00 центів - сума боргу за договором позики від 21 січня 2020 року,

- 365 - кількість днів у році,

- 156 - кількість днів прострочення.

Таким чином з відповідача на користь позивача слід стягнути 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 21 долар США 76 центів.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь заподіяної моральної шкоди, то суд зазначає наступне.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, необхідною умовою для відшкодування моральної шкоди є доведення позивачем перед судом факту протиправної поведінки відповідача, наявність самої моральної шкоди, її розмір та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Відповідно до статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом.

Тобто законодавець вказує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства.

Моральна шкода за порушення будь-якого цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, оскільки саме положення статей 16 та 23 ЦК України є правовою підставою для можливості отримання такого відшкодування.

Згідно із роз`ясненнями, наданими у пунктах 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування

моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, а тому принцип еквівалентного відшкодування, що властивий цивільному праву, при відшкодуванні моральної шкоди неможливий, оскільки вона не має вартісного еквівалента.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц виснувала, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі 752/17832/14-ц вказала, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Тобто, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 зазначено, що по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: 1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; 2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральну шкоду; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральну шкоду та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральну шкоду

У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральну шкоду, відбувається розподіл тягаря доказування: а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне.

Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, постанова Об`єднаної палати Верховного Суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20)

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 жовтня 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» ЄСПЛ наголошує, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з рахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що заподіяна йому моральна шкода полягає у моральних стражданнях, які він зазнав, у зв`язку з порушенням його законних прав, введенням його в оману відповідачем, а також тим, що ОСОБА_2 постійно у телефонному режимі здійснював на нього тиск та обіцяв повернути йому кошти. Внаслідок дій ОСОБА_2 він був позбавлений можливості разом із своєю родиною жити спокійно. Крім того він втратив душевний спокій, відчував постійні переживання, був порушений нормальний уклад його життя та життя його родини. Заподіяну йому моральну шкоду він оцінює у 10 000 грн 00 коп. При цьому розмір моральної шкоди позивач не обґрунтовує.

Суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, а судом не встановлені факти заподіяння йому моральної шкоди бездіяльністю ОСОБА_2 , яка полягає у неповерненні коштів за договором позики від 21 вересня 2020 року, а тому вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь заподіяної моральної шкоди не підлягають задоволенню.

З урахуванням наведеного, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором позики від 21 вересня 2020 року в розмірі 1 697 доларів США 00 центів, а також 3 % річних в розмірі 21 долар США 76 центів, всього 1 718 доларів США 76 центів

В іншій частині у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Позивачем при зверненні до суду сплачений судовий збір на загальну суму 13 421 грн 60 коп (а.с. 1, 2)

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати відшкодовуються пропорційно до задоволених вимог.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені на 3 %.

За таких обставин, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі в розмірі 402 грн 65 коп (13 421 грн 60 коп. х 3 %)

Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, то у ч. ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України йдеться про те, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано: договір про надання правової допомоги, укладений 21 серпня 2023 року між ним та адвокатом Сімоновою Т.М., в якому сторони погодили, що гонорар адвоката складає 5 000 грн 00 коп; квитанція про сплату коштів в сумі 5 000 грн 00 коп, акт приймання наданих послуг від 12 вересня 2023 року, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката Сімонової Т.М. (а.с. 21-27).

Частиною 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд у тому числі враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру.

Суд вважає, що заявлена позивачем сума відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн 00 коп є співмірною зі складністю справи та виконаними роботами, часом, витраченим адвокатом на надання послуг з правничої допомоги, їх обсягом та відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру у співвідношенні з предметом позову.

Проте витрати на професійну правничу допомогу також відшкодовуються пропорційно до задоволених вимог, а тому з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 150 грн 00 коп (5 000 грн 00 коп х 3 %).

Керуючись ст.ст. 192, 525, 526, 536, 545, 610, 625, 1046, 1049 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 77-81, 137, 141, 259, 263-265, 273, 353, 354 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 21 вересня 2020 року в розмірі 1 697 доларів США 00 центів (одна тисяча шістсот дев`яносто сім доларів США 00 центів), а також 3 % річних в розмірі 21 долар США 76 центів (двадцять один долар США 76 центів), всього 1 718 доларів США 76 центів (одна тисяча сімсот вісімнадцять доларів США 76 центів).

В іншій частині у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 402 грн 65 коп (чотириста дві грн 65 коп) та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 150 грн 00 коп (сто п`ятдесят грн 00 коп), всього 552 грн 65 коп (п`ятсот п`ятдесят дві грн 65 коп).

Рішення може бути оскаржене позивачем до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін:

позивач: ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

відповідач: ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків не встановлений, паспорт громадянина України серія НОМЕР_3 , виданий Конотопським МРВ УДМС України в Сумській області 30 липня 2004 року.

Суддя Ярмак О. М.