Справа № 214/6737/24
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
14 квітня 2025 року Саксаганський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:
головуючого судді Попова В.В.,
при секретарі Собченко Н.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів з батька, стягнення аліментів з матері,-
Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд припинити стягнення з нього аліментів на користь відповідача на утримання неповнолітньої дитини дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнутих з нього на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.12.2016 року, у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до повноліття дитини та стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів її заробітку (доходу) щомісяця до повноліття дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач та відповідач з 12 серпня 2006 року по 12 січня 2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого є одна неповнолітня дитина дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утримання якої на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.12.2016 року, з позивача на користь відповідача було стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до повноліття дитини. Однак, протягом 2023-2024 навчального року дочка сторін у справі проживала в орендованій квартирі, окремо від матері, яка її не утримувала, а з отриманих від позивача аліментів виділяла дочці близько 500 грн. на місяць. На даний час дитина проживає разом із позивачем та перебуває на повному його утриманні, у зв`язку з чим позивач вимушений був звернутись до суду з даним позовом.
Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.
Відповідач про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, однак у судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила, відзив на позов чи заяву про розгляд справи за її відсутності до суду не надала.
Свідок ОСОБА_3 , будучи допитаною в судовому засіданні показала, що позивач це її батько, а відповідач матір, що 14 липня 2024 року вона переїхала проживати до батька, з яким проживала трохи більше одного місяця, після чого почала проживати самостійно, окремо від батька, за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає і по цей час. Зазначила, що квартира, за вказаною адресою, в якій вона проживає і по цей час, належить її батькові, що вона ніде не працює та не навчається, а утримує її батько, аліментів, що були стягнуті з батька на користь матері, від останньої вона не отримувала. Зауважила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 вона досягла повноліття.
Заслухавши пояснення позивача, показання свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Так, позивач та відповідач у цій справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно виконавчого листа, виданого 23 березня 2017 року Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, з позивача на користь відповідача рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.12.2016 року, було стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходів) щомісяця, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 07 листопада 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.
Згідно довідки за вих. №41 від 01.08.2024 року, заборгованість по аліментам, які стягуються згідно виконавчого листа, виданого Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, станом на 01 липня 2024 року відсутня.
Згідно акту обстеження умов проживання від 25.07.2024 року, складеного представниками Служби у справах дітей виконавчого комітету Покровської районної у місті ради, за адресою: АДРЕСА_2 , для дітей створені належні умови проживання та діти дійсно проживають за цією адресою, зокрема, ОСОБА_3 .
Згідно письмових пояснень ОСОБА_3 від 25.07.2024 року, на ім`я начальника Служби у справах дітей виконавчого комітету Покровської районної у місті ради Марії Удовенко, ОСОБА_3 протягом навчання в 11 класі проживала в орендованій квартирі, окремо від матері, за оренду квартири платила не вона, на її потреби вона також не виділяла кошти, хіба що зрідка, раз на місяць вона могла надсилати до 500 грн., часом купувала одяг, але в повному обсязі вона аліменти не отримувала.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-ХІІ (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.
Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29.06.2022 у справі №596/826/21.
Згідно положень ч. 2 ст. 188 СК України батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду.
Згідно ст. 273 СК України якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.
Відповідно до ч. 4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до п. 6 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
В постанові Верховного Суду від 27.02.2020 року по справі №560/898/16-ц зроблено висновок, що обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.
Так, позивач обгрунтовує позовні вимоги тим, що неповнолітня дочка, на утримання якої з позивача на користь відповідача стягнуто аліменти, проживає разом із ним та окремо від відповідача, а стягнуті з позивача аліменти відповідач використовує не за призначенням.
Разом з тим, ОСОБА_3 , яка була допитана у судовому засіданні в якості свідка, перед чим попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання і відмову від давання показань та приведена до присяги, були надані пояснення, що вона проживала разом із батьком, тобто позивачем у цій справі, трохи більше місяця, а надалі почала проживати самостійно, окремо від батька у належній йому квартирі.
Однак, суд відхиляє вказані доводи, оскільки вони не підтвердженні належними та допустимими доказами, а проживання дитини під час навчального процесу окремо від відповідача, на користь якої стягнуто аліменти на утримання дитини, або ж тимчасове проживання дитини з батьком, як зазначила сама ОСОБА_4 , будучи допитаною у судовому засіданні в якості свідка, перед чим попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання і відмову від давання показань та приведена до присяги, більше місяця, не є самостійною та достатньою підставою для звільнення позивача від сплати аліментів.
При цьому, суд зазначає, що тимчасове перебування дитини за місцем проживання позивача, як батька та платника аліментів, не звільняє останнього від обов`язку сплачувати аліменти на утримання дитини, стягнуті у відповідності до судового рішення, оскільки в даному випадку платник аліментів, як батько, має право на підтримання з дитиною регулярних особистих стосунків і прямих контактів, він має право брати участь у вихованні дитини, має право спілкуватись із нею, у тому числі за місцем свого проживання.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів наявності обставин, які є підставою для припинення сплати аліментів.
Відтак, зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про необгрунтованість пред`явлених позовних вимог щодо припинення стягнення з позивача на користь відповідача аліментів на утримання їх дочки ОСОБА_3 та, як похідних від них, позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання їх дочки, а тому у їх задоволенні слід відмовити.
Разом з тим, суд також зауважує, що на даний час обов`язок позивача щодо сплати аліментів на користь відповідача на утримання ОСОБА_3 до досягнення нею повноліття, встановлений рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.12.2016 року, є припиненим, у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 досягла повноліття.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судовий збір, сплачений за подання до суду позовної заяви суд залишає за позивачем.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 180-182, 188, 273, 274 СК України, ст.ст. 3, 4, 5, 10-13, 19, 23, 76-82, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280-284, 354-355, 432 ЦПК України, суд, -
Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів з батька, стягнення аліментів з матері.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, оформленою згідно вимог ст. 285 ЦПК України, та поданою протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя В.В. Попов.