ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року

м. Київ

справа № 756/6945/22

провадження № 61-2602св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Волес», ОСОБА_5 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Йофейн»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Гора Роман Михайлович, на рішення Оболонського районного суду міста Києва у складі судді Шевчука А. В. від 20 червня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду в складі колегії суддів: Крижанівської Г. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А., від 21 січня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2022 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Волес» (далі - ТОВ «Волес»), ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Йофейн» (далі - ТОВ «Йофейн») про визнання недійсними договорів, скасування державної реєстрації.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 22 червня 2007 року між ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» та ТОВ «Столиця-Інвест» було укладено договір №126-2-ВПП про інвестування в будівництво нежитлового приміщення.

Відповідно до вказаного договору ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» зобов`язувалось своїми силами і засобами збудувати та передати нежитлове приміщення - офіс № 2 житлового будинку, розташованого на будівельному майданчику АДРЕСА_1 , проектною площею 165,18 кв. м, а ТОВ «Столиця-Інвест» зобов`язалось сплатити за вказане приміщення кошти в сумі 1 019 163,90 грн.

ТОВ «Столиця-Інвест» виконало в повному обсязі свої зобов`язання за договором, що підтверджується довідкою ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» від 11 січня 2008 року №08-д.

21 січня 2008 року між ТОВ «Столиця-Інвест» та ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» підписано акт прийому-передачі вбудованого нежитлового приміщення інвестору, згідно з яким забудовник ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» побудував та передає у власність, а інвестор ТОВ «Столиця-Інвест» приймає об`єкт інвестування.

Згодом, відносно майнового права ТОВ «Столиця-Інвест», яке виникло на підставі договору про інвестування від 22 червня 2007 року № 126-2-ВПП, було укладено наступні договори про відступлення права вимоги вказаного майнового права: від 08 квітня 2008 року № 1256 між ТОВ «Столиця-Інвест» та ОСОБА_7 ; від 09 жовтня 2008 року № 1794 між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 ; від 09 грудня 2010 року № 10192 між ОСОБА_1 та ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_8 , спадщину після якої 08 жовтня 2016 року прийняв ОСОБА_2 як єдиний спадкоємець.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2010 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2010 року у справі № 2-5315/2010 визнано недійсним договір від 22 червня 2007 року № 126-2-ВПП про інвестування в будівництво нежитлового приміщення, укладений між ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» та ТОВ «Столиця-Інвест». Визнано недійсним договір від 08 квітня 2008 року № 126-2-ВПВ про відступлення права вимоги, укладений між ТОВ «Столиця-Інвест» та ОСОБА_7 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорниш Ю. В. за реєстровим номером 1256. Визнано недійсним договір від 09 жовтня 2008 року про відступлення права вимоги укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шкрібляк К. П. за реєстровим номером 1794.

При цьому, у вищевказаному рішенні суду першої інстанції питання повернення майна - нежитлових приміщень та коштів отриманих за зазначене нежитлове приміщення не розглядалося. Акт прийому-передачі вбудованого нежитлового приміщення від 21 січня 2008 року недійсним не визнаний. Питання про застосування наслідків недійсного правочину так само не вирішувалося.

Також, позивачі зазначали, що на час дійсності вказаних вище договорів ОСОБА_8 , будучи законним володільцем майнових прав, уклала з ОСОБА_1 договір іпотеки від 09 грудня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Мінюковою-Кручиною Т. П. Предметом обтяження стали майнові права на нерухоме майно - нежитлові вбудовані приміщення офісу №2 житлового будинку, розташованого на будівельному майданчику АДРЕСА_2 , про що було зроблено відповідний запис в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Вказаний договір іпотеки не був припинений в силу відсутності підстав передбачених статті 17 Закону України «Про іпотеку», а тому є чинним.

Крім того, 20 січня 2011 року між ПАТ «Тест Київміськбуд-1» та ОСОБА_3 укладено договір інвестування у будівництво. При укладенні договору забудовник ПАТ «Трест Київміськбуд-1» не повідомило інвестора ОСОБА_3 про те, що об`єкт інвестування - спірне приміщення передано за актом прийому-передачі від 21 січня 2008 року ТОВ «Столиця-Інвест» і фактично знаходиться у розпорядженні ОСОБА_1 . Крім того укладаючи договір інвестування 20 січня 2011 року сторони умисно зазначили в ньому адресу: АДРЕСА_3 , тим самим створили умови, за яких перевірка об`єкту відступлення нотаріусом не мала б негативних результатів.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 липня 2013 року, у справі № 2608/15404/12 визнано за ОСОБА_3 право власності на нежитлову будівлю літ. А, загальною площею 900 кв. м, та вбудовані нежитлові приміщення, загальною площею 171 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_4 . Ці судові рішення скасовані ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2013 року, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 25 листопада 2013 року у справі № 759/18328/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Трест Київміськбуд-1» про виконання зобов`язань в натурі позов в частині позовних вимог про визнання права власності повернуто позивачу для подання до належного суду (Оболонського районного суду міста Києва).

Відтак, ОСОБА_3 не могла мати права власності на вбудовані нежитлові приміщення загальною площею 171 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_4 .

При цьому, 12 лютого 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень № № 16, 19, 20 літ. А, загальною площею 171 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою І. П.

На думку позивачів, вказаний договір було укладено з порушенням норм чинного законодавства, оскільки рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2012 року скасовано.

В подальшому 15 червня 2015 року нежилі приміщення № № 16, 19, 20 (літ. А), загальною площею 171 кв. м, за адресою: АДРЕСА_4 , були відчужені ОСОБА_4 на користь ТОВ «Волес» на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 679, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Ярошук В. Ю.

28 серпня 2019 року було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Киїівського міського нотаріального округу Льошенко В. Ю., відповідно до якого ОСОБА_5 набула права власності на нежилі приміщення № № 16, 19, 20 (літ. А), загальною площею 171 кв. м, за адресою: АДРЕСА_4 . У свою чергу, ОСОБА_5 відповідно до договору оренди нежитлового приміщення, серія та № 2574, виданий 05 серпня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лахно Ю. В., передала вказані нежилі приміщення на строк до 31 липня 2027 року ТОВ «Йофейн».

Оскільки договір купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спірних нежитлових приміщень не може нести для сторін жодних наслідків та не спрямований на їх настання, подальше відчуження цього майна на користь ТОВ «Велес» та ОСОБА_5 є недійсним.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили:

- визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 , прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою І. П., 12 лютого 2013 року (індексний номер 29599043) на підставі рішення суду, серія та номер: 2608/15404/12, виданий: 04 жовтня 2012 року, видавник: Святошинський районний суд міста Києва, на об`єкт нерухомого майна: нежитлові приміщення (№ № 16, 19, 20 літ. А), загальною площею 171 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень (№ № 16, 19, 20 літ. А), загальною площею 171 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 , від 12 лютого 2013 року, укладений 12 лютого 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою І. П.;

- визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно 22084548 від 15 червня 2015 року про реєстрацію права власності ТОВ «Волес» на нежитлові приміщення № № 16, 19, 20 (літ. А), загальною площею 171 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу 28 серпня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Льошенко В. Ю., відповідно до якого ОСОБА_5 набула права власності на нежилі приміщення № № 16, 19, 20 (літ.А), загальною площею 171 кв. м, за адресою: АДРЕСА_4 ;

- визнати недійсним договір оренди нежитлового приміщення, серія та № 2574, від 05 серпня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лахно Ю. В., про передачу ОСОБА_5 нежилих приміщень № № 16, 19, 20 (літ. А), загальною площею 171 кв. м, за адресою: АДРЕСА_4 , на строк до 31 липня 2027 року ТОВ «Йофейн».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 20 червня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 січня 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що у зв`язку з визнанням недійсним договору від 22 червня 2007 року

№ 126-2-ВПП про інвестування в будівництво, укладеного між ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» та ТОВ «Столиця-Інвест», у останнього не виникло права вимоги відносно нежитлових вбудованих приміщень - офісу № 2 житлового будинку, розташованого на будівельному майданчику АДРЕСА_1 , загальною проектною площею 165,18 кв. м. Відповідно, таке право вимоги не виникло і у ОСОБА_7 та ОСОБА_1 на підставі укладених між ними договорів відступлення права вимоги від 08 квітня 2008 року № 1256 та від 09 жовтня 2008 року № 1794.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, констатував про відсутність у позивачів будь-яких майнових прав відносно вказаного нерухомого майна та відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, позивачі не навели доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції про недоведеність у них права на звернення до суду у зв`язку з відсутністю в них будь-яких майнових прав відносно вказаних нежитлових вбудованих приміщень.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

28 лютого 2025 року від імені ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвокат Гора Р. М. подав до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 червня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2025 року.

Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2025 рокувідкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою, витребувано з суду першої інстанції цивільну справу № 756/6945/22.

У квітні 2025 року матеріали цивільної справи № 756/6945/22 надійшлидо Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвокат Гора Р. М. просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 червня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2025 року та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме: щодо положень статті 17 Закону України «Про іпотеку» в ситуації, коли договір інвестування (предмет іпотеки, майнові права) визнано недійсним на підставі статті 216 ЦК України, а укладений для забезпечення виконання договору позики договір іпотеки продовжує існувати (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що факт недійсності інвестиційного договору не припиняє іпотеку майнових прав, переданих за таким договором. Така підстава для припинення іпотеки у статті 17 Закону України «Про іпотеку» відсутня.

З огляду на це, укладений між ОСОБА_1 (іпотекодержатель) та ОСОБА_8 (іпотекодавець) договір іпотеки є чинним.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2010 року у справі № 2-5315/2010 є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд не встановив осіб, інтереси яких було порушено унаслідок затвердження чи не затвердження інвестиційних договорів директором ПАТ «Трест Київміськбуд-1» з перевищенням повноважень, а не загальними зборами акціонерів указаного товариства відповідно до пункту 12.4.9 Статуту. Крім того, судом у зазначеній справі не вирішено питання про застосування наслідків недійсності скасованих правочинів.

ОСОБА_3 не могла набути право власності на вбудовані нежитлові приміщення, загальною площею 171 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_4 , та відчуження вказаного нерухомого майна є незаконним, оскільки рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2012 року у справі № 2608/15404/12 (про визнання за нею права власності), - скасовано.

На момент укладення договору відступлення права вимоги від 09 грудня 2010 року № 10192, договору іпотеки від 09 грудня 2012 року, договору зворотної безвідсоткової, фінансової допомоги від 09 грудня 2010 року № 10193, ОСОБА_1 належали майнові права на спірний об`єкт нерухомого майна, а тому підстави стверджувати про недійсність чи нікчемність указаних правочинів, - відсутні.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2013 року встановлено, що нерухоме майно, майнові права щодо якого були відступлені договором від 09 грудня 2010 року № 10192 між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , та нерухоме майно, право власності на яке визнано за ОСОБА_3 рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2012 року - це одне і те саме приміщення, а саме: вбудоване нежитлове приміщення № 16, площею 62,4 кв. м, нежитлове приміщення № 19, площею 104 кв. м, нежитлове приміщення № 20, площею 4,6 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_4 .

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у квітні 2025 року, представник ОСОБА_5 - адвокат Песиголовець Я. О. заперечує проти доводів представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Гора Р. М., просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» та ТОВ «Столиця-Інвест» було укладено договір від 22 червня 2007 року № 126-2-ВПП про інвестування в будівництво нежитлових вбудованих приміщень - офіс № 2 житлового будинку, розташованого на будівельному майданчику АДРЕСА_1 , загальною проектною площею 165,18 кв. м.

11 січня 2008 року ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» видало довідку № 08-д про повну оплату ТОВ «Столиця-Інвест» вартості вбудованого приміщення проектною площею 165,18 кв. м за договором від 22 червня 2007 року

№ 126-2-ВПП.

21 січня 2008 року між ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» та ТОВ «Столиця-Інвест» підписано акт прийому-передачі нежитлових вбудованих приміщень - офіс № 2 житлового будинку, розташованого на будівельному майданчику АДРЕСА_1 , загальною проектною площею 165,18 кв. м.

У подальшому відносно майнового права ТОВ «Столиця-Інвест», яке виникло на підставі договору про інвестування від 22 червня 2007 року № 126-2-ВПП, а саме: право вимагати від ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» передати у власність за актом прийому-передачі нежитлові вбудовані приміщення - офіс № 2 житлового будинку, розташованого на будівельному майданчику АДРЕСА_1 , загальною проектною площею 165,18 кв. м, було укладено такі договори про відступлення права вимоги вказаного майнового права:

- від 08 квітня 2008 року № 1256 між ТОВ «Столиця-Інвест» та ОСОБА_7 ;

- від 09 жовтня 2008 року № 1794 між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 ;

- від 09 грудня 2010 року № 10192 між ОСОБА_1 та ОСОБА_8

09 грудня 2010 року між ОСОБА_8 (як власник майнових прав) та ОСОБА_1 (позикодавець) укладено договір іпотеки від 09 грудня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Мінюковою-Кручиною Т. П., згідно з умовами якого на забезпечення зобов`язань з повернення ОСОБА_8 грошових коштів у розмірі 100 000 грн за договором позики, укладеним з ОСОБА_1 , в іпотеку передано майнові права на нерухоме майно (нежитлові вбудовані приміщення) - офіс № 2 житлового будинку 3-А, розташованого на будівельному майданчику АДРЕСА_6, про що було зроблено відповідний запис в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Відповідно до пункту 7 Розпорядження Оболонської районної у міста Києві державної адміністрації № 1350 від 29 грудня 2006 року житловому будинку, який мав будівельну адресу: АДРЕСА_5 .

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2010 року у справі № 2-5315/2010 за позовом ПрАТ «Трест «Київміськбуд-1» до ТОВ «Столиця-Інвест», ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , третя особа - Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання недійсним договорів, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2010 року, визнано недійсними: договір від 22 червня 2007 року № 126-2-ВПП про інвестування, укладений між

ЗАТ «Трест-Київміськбуд 1» та ТОВ «Столиця-Інвест»; договір від 08 квітня 2008 року № 1256 про відступлення права вимог, укладений між ТОВ «Столиця-Інвест» та ОСОБА_7 ; договір від 09 жовтня 2008 року № 1794 про відступлення права вимог, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 28 січня 2011 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2010 року.

20 січня 2011 року між ПАТ «Тест Київміськбуд-1» та ОСОБА_3 укладено договір інвестування у будівництво нежитлових приміщень № № 16, 19, 20 (літ. А), загальною площею 171,00 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 .

У 2012 році ОСОБА_3 звернулася до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ПАТ «Трест Київміськбуд-1» про виконання зобов`язання в натурі, визнання права власності на нежитлову будівлю літ. А, загальною площею 900 кв. м, та вбудовані нежитлові приміщення, загальною площею 171 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_4 .

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 липня 2013 року, у справі № 2608/15404/12 позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на нежитлову будівлю літ. А, загальною площею 900 кв. м, та вбудовані нежитлові приміщення, загальною площею 171 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_4 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2013 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 липня 2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 25 листопада 2013 року у справі № 759/18328/13-ц було відкрито провадження в частині визнання права власності.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 25 листопада 2013 року у справі № 759/18328/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Трест Київміськбуд-1» про виконання зобов`язань в натурі позов в частині позовних вимог про визнання права власності повернуто позивачу для подання до належного суду (Оболонського районного суду міста Києва).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 04 березня 2014 року у справі № 759/18328/13-ц позовну заяву ОСОБА_3 до ПрАТ «Трест Київміськбуд-1» про визнання права власності залишено без розгляду відповідно до вимог частини першої статті 207 ЦПК України з підстав повторної неявки у судове засідання належним чином повідомленого позивача.

У Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні відомості про звернення ОСОБА_3 до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до ПАТ «Трест Київміськбуд-1» про виконання зобов`язань в натурі позов в частині позовних вимог про визнання права власності.

12 лютого 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень № № 16, 19, 20 літ. А, загальною площею 171 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою І. П.

15 червня 2015 року нежитлові приміщення № 16, 19, 20 (літ. А), загальною площею 171 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 , були відчужені ОСОБА_4 на користь ТОВ «Волес» на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 679, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Ярошук В. Ю.

28 серпня 2019 року між ТОВ «Волес» та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Льошенко В. Ю., відповідно до якого ОСОБА_5 набула права власності на нежилі приміщення № № 16, 19, 20 (літ. А), загальною площею 171 кв. м, за адресою: АДРЕСА_4 .

05 серпня 2021 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Йофейн» укладено договір оренди нежитлового приміщення, серія та № 2574, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лахно Ю. В., відповідно до якого ОСОБА_5 передала ТОВ «ЙОФЕЙН» нежилі приміщення № № 16, 19, 20 (літ. А), загальною площею 171 кв. м, за адресою: АДРЕСА_4 , на строк до 31 липня 2027 року.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частина друга статті 319 ЦК України).

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на порушення їхніх прав на спірні приміщення, враховуючи те, що саме вони є їх належними набувачами.

Первісною підставою для виникнення права власності на спірні приміщення позивачі зазначають договір від 22 червня 2007 року № 126-2-ВПП про інвестування в будівництво нежитлового приміщення, укладений між ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» та ТОВ «Столиця-Інвест», на підставі якого шляхом подальшого укладення договорів про відступлення права вимоги вони набули майнові права на це майно.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Суд звертається до власних правових позицій з цього приводу (mutatis mutandis пункт 13 постанови Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі № 910/1016/17, пункт 12 постанови від 17 квітня 2018 року у справі № 914/1521/17, від 22 травня 2018 року у справі № 923/1283/16).

Між тим, судами встановлено, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2010 року у справі № 2-5315/2010, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2010 року, визнано недійсними: договір від 22 червня 2007 року № 126-2-ВПП про інвестування між ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» та ТОВ «Столиця-Інвест»; договір від 08 квітня 2008 року № 1256 про відступлення права вимог між ТОВ «Столиця-Інвест» та ОСОБА_7 ; договір від 09 жовтня 2008 року № 1794 про відступлення права вимог між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 .

Суди попередніх інстанцій вірно зазначили, що у зв`язку з визнанням недійсним договору від 22 червня 2007 року № 126-2-ВПП про інвестування в будівництво, укладеного між ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» та ТОВ «Столиця-Інвест», у останнього не виникло права вимоги відносно нежитлових вбудованих приміщень - офісу № 2 житлового будинку, розташованого на будівельному майданчику АДРЕСА_1 , загальною проектною площею 165,18 кв. м. Відповідно, таке право вимоги не виникло і у ОСОБА_7 та ОСОБА_1 на підставі укладених між ними договорів відступлення права вимоги від 08 квітня 2008 року № 1256 та від 09 жовтня 2008 року № 1794, які також визнані недійсними.

Отже слід погодитись із висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивачами не доведено виникнення права власності на спірні нежилі приміщення, а відповідно не обґрунтовано та не доведено порушення їх прав та інтересів.

Оскільки обставини набуття позивачами будь-яких майнових прав на спірні нежилі приміщення не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовуються матеріалами справи, висновки судів попередніх інстанцій про відсутність матеріально-правових підстав для задоволення позову, зокрема через недоведеність позивачами порушення їх прав укладенням відповідачами договорів щодо нежитлових приміщень (№ № 16, 19, 20 літ. А), загальною площею 171 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 , є правильними.

Верховний Суд відхиляє відповідні доводи позивачів, які ґрунтуються лише на тому, що факт недійсності інвестиційного договору не припиняє іпотеку майнових прав, переданих за таким договором.

В практиці касаційного суду неодноразово застосовувалася конструкція «добросовісного іпотекодержателя» і вказувалося про необхідність захисту інтересів добросовісного іпотекодержателя, який покладався на дані реєстру прав на нерухомість (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 449/1154/14, від 18 грудня 2019 року в справі № 718/2468/18, постанову Верховного Суду від 09 грудня 2020 року в справі № 715/32/18, постанову Верховного Суду від 29 вересня 2021 року в справі № 509/1157/18, постанову Верховного Суду від 14 вересня 2022 року в справі № 707/807/21).

Конструкція «добросовісного іпотекодержателя» (тобто того, який набув право іпотеки на підставі договору іпотеки із невласником), хоча й прямо не передбачена в приватному праві, але є проявом доброї совісті (пункт 6 статті 3 ЦК України). Якщо ЦК України допускає набуття права власності добросовісним набувачем (стаття 330 ЦК України) найбільш повного та абсолютного речового права (права власності) від неуповноваженої особи, то набуття такого права на чужу річ (обмеженого речового права) як права іпотеки, також має допускатися правопорядком.

Законодавець не передбачив нікчемності правочину, у випадку відсутності у іпотекодавця права власності на предмет іпотеки. Тому такий правочин є оспорюваним. Недійсність первісних юридичних фактів чи документів не призводить до недійсності договору іпотеки. Тому повинна враховуватися добросовісність / недобросовісність іпотекодержателя, для того щоб вирішити питання про набуття ним права іпотеки та/або при визнанні недійсним договору іпотеки. При цьому очевидно, що добра совість «лікує» таку ваду набуття права іпотеки як укладення договору не власником.

До обставин, які можуть свідчити про недобросовісність іпотекодержателя, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняється договір іпотеки (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб). Для добросовісного іпотекодержателя має бути характерним такий стандарт поведінки, який притаманний середньому розумному та обачному іпотекодержателю. Конструкція «добросовісного іпотекодержателя», зокрема, має виключатися в тому разі, коли майно було вкрадене у власника або в особи, якій власник передав майно у володіння.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23).

Враховуючи те, що передумови набуття у власність майна, яке передано ОСОБА_8 в іпотеку ОСОБА_1 , припинили своє існування на підставі рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2010 року у справі № 2-5315/2010, з метою вирішення питання про набуття права іпотеки слід врахувати добросовісність/недобросовісність іпотекодержателя ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції встановлено, що договори: зворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики грошових коштів) від 09 грудня 2010 року № 10189, відступлення права вимоги від 09 грудня 2010 року № 10192, іпотеки від 09 грудня 2010 року № 10193, які стали підставою для обтяження майнових прав, були укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 після прийняття Оболонським районним судом міста Києва рішення від 05 жовтня 2010 року у справі № 2-5315/2010, яким, зокрема, визнано недійсним договір від 09 жовтня 2008 року № 1794 про відступлення права вимог, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 .

При цьому, ОСОБА_1 була обізнана щодо прийняття вказаного судового рішення, оскільки безпосередньо брала участь у розгляді справи, а також оскаржила це рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2010 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2010 року у справі № 2-5315/2010, відповідно до частини другої статті 273 ЦПК України набрало законної сили з моменту прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду, тобто 14 грудня 2010 року, тоді як договір іпотеки між позивачками укладено 09 грудня 2010 року.

Також судом першої інстанції з позовної заяви встановлено, що ОСОБА_8 є матір`ю ОСОБА_1 , тобто близькою родичкою.

Згідно з матеріалами справи договір іпотеки від 09 грудня 2010 року укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 на забезпечення договору позики, укладеному між ними на суму 100 000 грн, тоді як дійсна вартість нежитлових приміщень згідно з договором інвестування від 20 січня 2011 року № 32, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ «Трест Київміськбуд-1», становила 1 019 163, 90 грн.

Враховуючи те, що договір іпотеки від 09 грудня 2010 року укладено між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , які є родичами, після ухвалення Оболонським районним судом міста Києва рішення від 05 жовтня 2010 року у справі

№ 2-5315/2010 за участі ОСОБА_1 , яке набрало законної сили 14 грудня 2010 року у зв`язку з апеляційним переглядом, ініційованим саме ОСОБА_1 , остання не є добросовісним іпотекодержателем.

Виключення конструкції добросовісного іпотекодержателя вказує на відсутність у ОСОБА_1 будь-яких майнових прав відносно нежитлових вбудованих приміщень - офіс № 2 житлового будинку, розташованого на будівельному майданчику АДРЕСА_1 , загальною проектною площею 165,18 кв. м, та, відповідно, відсутність будь-якого порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи законних інтересів унаслідок вчинення оспорюваних рішення про державну реєстрацію права власності та договорів, про що обґрунтовано вказав суд першої інстанції.

Отже, договір іпотеки у цій справі не впливає на висновки судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позову, оскільки цей договір не є правочином, який встановлює правовий режим власності на новостворене майно.

Посилання заявників на те, що рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2010 року у справі № 2-5315/2010 є незаконним та необґрунтованим, - безпідставні, оскільки вказане рішення набрало законної сили. При цьому судовому рішенню може надаватись лише у процесуальний спосіб.

Невирішення у зазначеній справі питання про застосування наслідків недійсності скасованих правочинів не позбавляє права ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ініціювати це питання шляхом позасудового врегулювання або поданням відповідного позову.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_3 не могла набути право власності на вбудовані нежитлові приміщення, загальною площею 171 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_4 , оскільки рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2012 року у справі № 2608/15404/12 (про визнання за нею права власності) скасовано, - є необґрунтованими з огляду на відсутність у позивачів майнових прав на вказані об`єкти нерухомого майна та відповідно відсутність підстав ініціювати вказане питання у межах цієї справи, а по-друге - такі доводи не спростовують дійсності договору інвестування у будівництво нежитлових приміщень, укладеного між ПАТ «Тест Київміськбуд-1» та ОСОБА_3 20 січня 2011 року.

Інші доводи заявників значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин, тоді як встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16).

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

В межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили оскаржувані рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Гора Роман Михайлович, залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 червня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович