Справа № 133/1440/24
Провадження № 22-ц/801/1009/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Пєтухова Н. О.
Доповідач: Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 рокуСправа № 133/1440/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),

суддів Сала Т. Б., Панасюка О. С.,

учасники справи:

позивач (особа, яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Пронівою Наталією Романівною, на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 16 січня 2025 року, ухвалене у складі судді Пєтухової Н. О., дата складення повного тексту рішення відповідає даті його постановлення, -

в с т а н о в и в :

У травні 2024 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Проніву Н. Р. звернулася до Козятинського міськрайонного суду Вінницької області із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину-інваліда.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка та відповідач зареєстрували шлюб, який розірвано 04 березня 2019 року. Вони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є інвалідом першої групи А з дитинства, яка встановлена з 28 січня 2015 року безтерміново, він є непрацездатним і до цього часу потребує стороннього догляду. Відповідач у добровільному порядку участі в його утриманні не приймає, є працездатним, має достатній стабільний заробіток, але будь-якої матеріальної допомоги на її утримання не надає.

Враховуючи наведені вище обставини, позивачка просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь аліменти на повнолітнього непрацездатного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини зі всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для особи, яка втратила працездатність, починаючи стягнення з 14 травня 2024 року і довічно.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 16 січня 2025 року позов задоволено частково:

- стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утриманняповнолітнього непрацездатного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/6 частини зі всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для особи, яка втратила працездатність, починаючи з 14.05.2024 і довічно.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач є особою працездатного віку, доказів неможливості надавати матеріальну допомогу суду не надано, а тому він може надавати матеріальну допомогу на утримання свого повнолітнього сина ОСОБА_2 , який є інвалідом з дитинства, зі встановленою першою А групою з 28.01.2015, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги, оскільки в нього відсутня можливість працевлаштування.

Не погодившись з прийнятим рішенням, 18 березня 2025 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвокат Проніву Н. Р. не погодившись з прийнятим рішенням, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції, вирішуючи спір між сторонами у справі, вірно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідивши у справі наявні докази, однак надав їм неналежну оцінку, внаслідок чого безпідставно стягнув аліменти в розмірі 1/6 частини, а не як про те просила позивачка. Вона вимушена здійснювати постійний цілодобовий догляд за сином через його інвалідність, тому можливості працювати вона не має, а розмір аліментів, який стягнув суд першої інстанції, є недостатнім для утримання сина, який потребує матеріальної допомоги з боку батька.

Від відповідача ОСОБА_2 в установлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення в оскаржуваній частині не відповідає вимогам закону.

По справі встановлено наступні обставини:

-28 листопада 1995 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , шлюб між якими розірвано 04 березня 2019 року (а.с. 4);

-сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 на а. с. 3);

-згідно довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії, ОСОБА_3 є інвалідом першої А групи з 28 січня 2015, причина - інвалідність з дитинства, встановлена безтерміново (а.с. 5);

-відповідно до посвідчення № 7, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради, ОСОБА_1 згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 квітня 2020 року (справа № 127/4899/20) призначена опікуном над ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та над його майном (а.с. 6).

Між сторонами виник спір з приводу стягнення аліментів на повнолітнього непрацездатного сина.

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати (стаття 198, 200, 201 СК України).

Згідно з ст.200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених уст.182 цього Кодексу, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати (ч. 3 ст. 182 СК України)

Аналіз ст.198, 200 СК України вказує на те, що законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх непрацездатних повнолітніх дочок, синів, і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу.

При цьому не має значення, яку групу інвалідності має дитина. Батьки, за загальним правилом, мають добровільно утримувати свою непрацездатну дитину. В разі відмови батьків від надання утримання аліменти можуть бути стягнені з них рішенням суду за позовом як самої дитини, так і того з батьків, з яким проживає дитина.

Положеннями ст. 201 СК України визначено, що до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», непрацездатними є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону. Важливою є непрацездатність повнолітньої дитини за станом здоров`я, тобто наявність у дитини статусу інваліда. Інвалідом визнається особа зі стійким розладом функцій організму, зумовленим захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що призводить до обмеження нормальної життєдіяльності, викликає в особи потребу в соціальній допомозі і посиленому соціальному захисті, а також виконання з боку держави відповідних заходів для забезпечення її законодавчо визначених прав (ст. 1 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні»). Подібне визначення інваліда міститься і у Законі України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

З Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено наступне:

-ОСОБА_3 рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 серпня 2015 року визнаний недієздатним, хворіє на психічне захворювання та потребує постійного стороннього догляду. Рішення набрало законної сили 11 вересня 2015 року ( справа № 27/4284/15-ц).

-опікуном над недієздатним ОСОБА_3 рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 14 січня 2016 року призначено батька ОСОБА_2 , рішення набрало законної сили 26.01.2016 року (справа № 133/3193/15-ц).

-ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 квітня 2020 року ще одним опікуном над ОСОБА_3 в зв`язку із розірванням шлюбу і тим, що син проживає з матір`ю, а батько окремо, призначено матір ОСОБА_1 ( справа № 127/4899/20).

Відтак судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має першу А групу інвалідності, причиною якої є інвалідність з дитинства і встановлена вона безстроково, потребує постійного стороннього догляду, який надає йому матір, що свідчить про наявність у нього потреби в матеріальній допомозі від батька.

Разом з тим, визначаючи розмір аліментів в розмірі 1/6 частини зі всіх видів заробітку (доходу) відповідача, а не в розмірі частини (як про те просила позивачка), суд першої інстанції припустився помилки.

З огляду на принцип змагальності (стаття 12 ЦПК України) та приписи статті 81 ЦПК України, в такій категорії справ саме на відповідача покладається обов`язок довести неможливість надання утримання повнолітньому синові в розмірі, зазначеному позивачкою.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 не надав жодних доказів неможливості надавати утримання синові у заявленому в позові розмірі, відтак у суду не було жодних об`єктивних причин самостійно визначати розмір аліментів. Слід зазначити, що при цьому суд першої інстанції обмежився формальним цитуванням норм Сімейного Кодексу України, вказавши, що суд враховує стан здоров`я отримувача та платника аліментів, матеріальне становище платника аліментів та наявність у нього утриманців, однак не навів жодного конкретного факту чи обставини, яка б свідчила про неможливість надавати утримання у заявленому в позові розмірі.

Тому за відсутності заперечень та доказів на підтвердження неможливості надавати відповідачем утримання повнолітньому непрацездатному синові, апеляційний суд виснує, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження і розмір аліментів слід визначити в частині від заробітку (доходу) відповідача.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, змінити рішення.

Підставою для зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Зважаючи на надану оцінку доводам учасників справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд виснує, що підстав для скасування рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 16 січня 2025 року немає, однак воно підлягає зміні в частині визначеного судом розміру аліментів.

На підставі викладеного та керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Пронівою Наталією Романівною задовольнити частково.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 16 січня 2025 року змінити в частині розміру аліментів, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в такій редакції:

«Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти на утримання повнолітнього непрацездатного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини зі всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для особи, яка втратила працездатність, починаючи з 14 травня 2024 року і довічно».

В іншій частині рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 16 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 26 травня 2025 року.

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Головуюча Т. М. Шемета

Судді: Т. Б. Сало

О. С. Панасюк