Справа № 646/9974/24
№ провадження 2/646/947/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2025 року м.Харків

Основ`янський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді - Литвинова А. В.,

за участі секретаря - Білецької А. К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, суд, -

ВСТАНОВИВ:

08.09.2024 року адвокат Махно А. В., яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 03 травня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір строкової позики, відповідно до умов якої позикодавець ОСОБА_1 надала грошові кошти у позику ОСОБА_2 в розмірі 500 000 гривень (п`ятсот тисяч гривень) на строк до 01 липня 2024 року, на підтвердження чого позичальником 03 травня 2024 року складено розписку, яка підтверджує одержання позичальником вищезазначеної суми. В той же час відповідач ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань у визначені строки не виконав, грошові кошти взяті в позику не повернув, навіть частково, в тому числі і на день звернення з позовною заявою до суду. На всі нагадування та пропозиції позивачки повернути грошові кошти взяті в позику, відповідач ОСОБА_2 лише обіцяє виконати свій обов`язок, натомість не вчинив жодної дії направленої на реальне виконання зобов`язання, що стало підставою для звернення позивача до суду та стягнення суми позики в судовому порядку з боржника.

Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 03 травня 2024 у розмірі 500 000 гривень (п`ятсот тисяч гривень) та судові витрати у розмірі 4 000 гривень 00 копійок, сплачені позивачем в якості судового збору за звернення до суду.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження з викликом сторін.

08 вересня 2024 року представником позивача, адвокатом Махно А. В., разом з поданням позовної заяви було подано до суду Заяву про забезпечення позову, в якій заявник просить вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження та заборони проведення будь-яких реєстраційних дій щодо земельної ділянки, кадастровий номер :90:402:0038, площею 0,1905 га, яка знаходиться в м. Києві, що належить ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на підставі договору купівлі-продажу від 16.05.2024 року № 726, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай І.В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2024 року заяву представника позивача, адвоката Махно А. В., про забезпечення позову від 08 вересня 2024 задоволено та вжито заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2024 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позикидо судового розгляду по суті.

14 листопада 2024 року від відповідача ОСОБА_2 до канцелярії суду надійшла Заява про визнання позовних вимог та розгляд справи за відсутності відповідача.

26 травня 2025 року представником позивача, адвокатом Махно А. В., подано заяву про розгляд позовної заяви за відсутності позивача ОСОБА_1 та представника позивача, позовну заяву просила задовольнити та позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до

ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши надані суду докази в їх сукупності, враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, суд дійшов висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі і відновлення становища, яке існувалодо порушення; примусове виконання обов`язку в натурі.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належним чином є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. ст.13,43,81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.

Судом встановлено, що 03 травня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір строкової позики, відповідно до умов якої позикодавець ОСОБА_1 надала грошові кошти у позику ОСОБА_2 в розмірі 500 000 гривень (п`ятсот тисяч гривень), на підтвердження чого позичальником 03 травня 2024 року складено розписку.

У розписці від 03 травня 2024 року закріплено зобов`язання відповідача повернути зазначені грошові кошти в розмірі сумі 500 000 грн. (п`ятсот тисяч гривень) в строк до 01 липня 2024 рокута визначено, що під належним виконанням зобов`язання слід розуміти повернення ОСОБА_2 грошових коштів в повному обсязі до 01 липня 2024 року.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

При цьому, факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника з обов`язком повернення (Постанова Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 753/1349/20, провадження

№ 61-14052 св21).

У постанові від 12 листопада 2020 року у справі № 154/3443/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. У цій справі позивач просив про стягнення боргу за договором позики. Факт отримання коштів за договором позики підтверджується наявним у позичальника оригіналом розписки боржника.

Верховний Суд вказав, що розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Виходячи з вимог статей 1046, 1047, 1049 ЦК України у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування цих положень закону суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Позивачем було надано суду для дослідження та долучено до матеріалів справи оригінал боргової розписки про отримання грошових коштів від 03 травня 2024 року.

Зі змісту зазначеної розписки від 03 травня 2024 року вбачається, що позикодавець виконав свої зобов`язання за договором позики, надавши позичальнику в борг грошові кошти в сумі 500 000, 00 (п`ятсот тисяч) гривень.

Суд у визначеному чинним цивільним процесуальним законодавством порядку оцінив розписку від 03 травня 2024 року і дійшов висновку, що між сторонами дійсно виникли зобов`язальні правовідносини з договору позики.

Згідно із ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, у Постановах Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 712/9347/17, від 21 травня 2020 року у справі № 756/11048/18.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Положеннями ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із частиною першої статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 266/37291/18-ц провадження

№ 61-96св21).

Аналогічні висновки містяться у Постанові КЦС ВС від 15.05.2019 у справі №707/2606/16-ц, в Постанові КЦС ВС від 18.07.2018 у справі №143/280/17, у постанові ВС від 05.10.2022 року у справі № 463/9914/20, провадження № 61-1664 св22; у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792св18, від 08 квітня, 2021 року у справі № 500/1755/17, провадження № 61-1899св20, від 22 вересня 2021 року у справі №761/29374/19 та від 16 лютого 2022 року у справі № 520/19325/18 у постановах Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18 (провадження № 61-6674св21), від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц (провадження № 61-96св21), від 25 березня 2019 року у справі № 211/2672/16-ц (провадження № 61-41785св18), від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц (провадження № 61-586св17).

У ході судового розгляду судом не встановлено наявність у відповідача будь-яких перешкод для повернення суми боргу за договором позики, а також відомостей щодо відмови позивача прийняти виконання зобов`язання за договором позики.

Отже, у зв`язку з відсутністю доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором позики, та визнанням відповідачем позовних вимог, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 03 травня 2024 року у розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень.

Також Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, у зв`язку із задоволенням позову та з урахуванням ст. 141 ЦПК України з відповідача стягується судовий збір, витрати по сплаті якого понесені позивачем і документально підтвердженні. Зокрема, згідно квитанції № LZ57-L5BF-RTAE від 08 вересня 2024 року позивачем було сплачено 4 000,00 грн. судового збору.

На підставі ст. ст. 2, 4, 13, 43, 76, 77, 81, 141, 223, 247, 265, 280 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву адвоката Махно А. В., яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про стягнення про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити.

Стягнути зі ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики, умови якого підтверджуються розпискою від 03.05.2024 року в розмірі 500 000 гривень (п`ятсот тисяч гривень).

Стягнути зі ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошову суму в розмірі 4 000 гривень (чотири тисячі гривень) сплачену позивачкою в якості судового збору за звернення до суду з позовною заявою.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_2 );

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Повний текст рішення складений 26 травня 2025 року.

Суддя А. В. Литвинов