справа № 166/566/25
провадження № 2/166/211/25
РІШЕННЯ

іменем України

22 травня 2025 року сел. Ратне

Ратнівський районний суд Волинської області в складі головуючого судді Свистун О.М.,

з участю секретаря Заєць Н.П.,

представника позивача Таргонія В.М.,

представника відповідача Яковчук О.Д.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого,

установив:

Адвокат Таргоній В.М. звернувся в інтересах ОСОБА_2 до АТ "Українська залізниця", в якому просить стягнути з відповідача на користь позивачки 300000 грн відшкодування моральної шкоди без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 19.09.2021 у Волинській області поблизу селища Заболоття Ковельського району потяг № 6310 здійснив наїзд на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який від отриманих травм помер.

За вищезгаданим фактом ДТП уповноважений орган уніс відомості до ЄРДР за № 0000222 та розпочав досудове розслідування.

Унаслідок смерті ОСОБА_3 його матері ОСОБА_2 було спричинено моральну шкоду.

Зазначив, що встановити ціну людського життя неможливо, як і неможливо точно оцінити завдану моральну шкоду, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому її розмір може мати суто умовний вираз. З урахуванням наведеного вище, невідновності заподіяної шкоди, її тривалості та глибини страждань, позивач оцінює розмір грошового відшкодування завданої моральної шкоди у грошовому еквіваленті 300 000 гривень.

Такий розмір уважає розумним і справедливим, таким, який зможе хоча б частково допомогти в організації свого життя після тяжкої втрати.

Просить стягнути з відповідача на користь позивачки 300000 грн відшкодування моральної шкоди без урахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Суд ухвалою від 09.04.2025 відкрив спрощене позовне провадження у справі.

Представник відповідача адвокат Яковук О.Д. подала відзив на позов, у якому вказала, про невизнання позову. Зазначила, що при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Указала, що причиною настання смерті ОСОБА_3 є порушення ним Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України.

В діях машиніста поїзда відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 276 КК України. Вина машиніста поїзда у настанні події відсутня, оскільки зіткнення потяга з пасажиром на залізничному полотні не залежало від нього, при усій обачності його дій та поведінки. Машиніст не міг передбачити таку подію та не міг її відвернути.

На підставі наведеного просить відмовити у задоволенні позову.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні у задоволенні позову просила відмовити.

Суд, заслухавши пояснення учасників, дослідивши надані докази, дійшов такого висновку.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд установив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 поблизу селища Заболоття Ковельського району Волинській області потяг № 6310 здійснив наїзд на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який від отриманих травм помер. Указана обстаивна сторонами не оспорюється, підтверджується копією постанови про закриття кримінального провадження від 28.12.2021 у зв`язку із відсутністю в діянні ОСОБА_4 , машиніста дизель потяга, складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.276 КК України (а.с. 16-17).

Із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 23 вересня 2021 року виконавчим комітетом Заболоттівської селищної ради Ратнівського району Волинської області, вбачається, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 15).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 14.06.2002 ОСОБА_3 є сином позивачки ОСОБА_2 (а.с. 13).

Згідно з висновком судово-медичного експерта №109 від 28.10.2021 на тілі ОСОБА_3 виявлені тілесні ушкодження, які є прижиттєвими. Комплекс даних тілесних ушкоджень виник внаслідок перекочування колеса (коліс) залізничного транспорту через ділянку шиї на рівні шийних хребців та контактом (контактами) голови, правої верхньої кінцівки із елементами та деталями залізничного покриття та потяга. Причиною смерті ОСОБА_3 є травматична ампутація голови. При судово-токсикологічному дослідженні крові від трупа ОСОБА_3 виявлено етиловий спирт в кількості: кров 1,65% (проміле), що відповідає середньому ступеню сп`яніння.

Відповідно до положень ст. 55 Конституції України та чинного законодавства, фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів.

Згідно із т. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За правилами п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Оскільки потяг відноситься до джерела підвищеної небезпеки, відшкодування спричиненої шкоди здійснюється незалежно від вини.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Із постанови про закриття кримінального провадження вбачається, що машиніст потягу ОСОБА_4 , наближаючись 19 вересня 2021 року до залізничного зупиночного пункту "Краска", побачив особу, яка сиділа на лівій рельсі обличчям усередину, опустивши голову на коліна, він ужив усіх заходів для зупинки потяга, однак уникнути наїзду не вдалося.

Відповідно до п.2.1 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затвердженому Наказом Міністерства транспорту України N 54 від 19.02.98 пішоходам дозволяється переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях (пішохідні мости, переходи, тунелі, переїзди тощо). На станціях, де немає мостів і тунелів, громадянам належить переходити залізничні колії у місцях, обладнаних спеціальними настилами, біля яких встановлені покажчики "Перехід через колії". Згідно із п 2.5 цих Правил пішоходам забороняється ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів.

З аналізу наведених норм та установлених у справі обставин вбачається наявність ознак грубої необережності в діях потерпілого ОСОБА_3 , який усупереч п.п. 2.1, 2.5 Правил перебував на залізничній колії в стані алкогольного сп`яніння поза установленим місцем, внаслідок чого трапилась дорожньо-транспортна пригода.

У зв`язку із цим підставними є твердження представника відповідача про зменшення визначеного позивачем розміру моральної шкоди через грубу необережність потерпілого.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України в Постанові «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяній фізичній або юридичній особі незаконним діями, або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати. зокрема: у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість виражених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, зваженості та справедливості.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказуванню не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди, є сам по собі факт порушення права (справи Войтенко проти України, Науменко проти України).

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд вважає, що передчасна втрата сина для матері за наявності життєвих зв`язків між ними однозначно спричиняє моральні страждання.

Беручи до уваги вище викладене, суд дійшов висновку, що обставини, щодо спричинення шкоди не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник (володілець джерела підвищеної небезпеки) відповідає за шкоду без врахування вини. Власник джерела підвищеної небезпеки може бути звільнений від такої відповідальності лише за спричинення шкоди за наслідками непереборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди, яяких у цій справі не встановлено.

Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року в справі № 450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого.

На підставі викладеного та враховуючи ступінь, глибину та тривалість моральних страждань, понесених позивачем, зважаючи на певну необережність потерпілого та відсутність вини заподіювача шкоди, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, стягнути з відповідача на користь позивача 100000 грн в якості відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відшкодування моральної шкоди в такому розмірі, на думку суду, буде співмірним із спричиненою позивачу моральною шкодою та відповідатиме принципам розумності і справедливості й не матиме наслідком збагачення позивача за рахунок відповідача.

Разом із тим, суд ураховує зміни до податкового законодавства, які набули чинності з 23.05.2020 згідно із Законом України № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», відповідно до яких стягнуті кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди є доходом, який підлягає оподаткуванню на час виконання рішення суду.

Таким чином, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Отже, з 23.05.2020 звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Суд, уважаючи справедливою сатисфакцією стягнення із відповідача моральної шкоди у розмірі 100000 грн, тобто зменшуючи заявлений до стягнення розмір шкоди, вбачає за доцільне покласти на відповідача обов`язок із сплати податків та зборів фізичних осіб, а виплату позивачу визначеної судом шкоди провести без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

З огляду на звільнення позивача від сплати судового збору з відповідача в дохід держави відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України слід стягнути судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, ст.ст. 23, 1167, 1168, 1172, 1187, 1193 ЦК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_2 100000 (сто тисяч) гривень моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого.

Стягнути із Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь держави 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 копійоксудового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подачі в 30 - денний строк з дня його проголошення апеляційних скарг.

Сторони та інші учасники справи:

Позивач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Представник позивача: адвокат Таргоній Вадим Миколайович, вул. А.Сахарова, буд. 33, офіс 501 м. Львів.

Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця», вул. Єжи Ґедройця, 5 м. Київ, .

Представник відповідача: адвокат Яковчук Олена Дмитрівна, м. Здолбунів Рівненської області.

Дата проголошення повного рішення 26 травня 2025 року о 16 год 30 хв.

Суддя Ратнівського

районного суду О.М.Свистун