Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

-головуючої судді Черніцької І.М.

-за участю секретаря судового засідання Вітвіцької Х.Л.

-з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника позивача адвоката Авдєєнка В.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди в сумі 100000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що відповідачем було поширено засобами електронної пошти невизначеному коло осіб заяву-скаргу, яка містить неправдиві твердження, що принижують його честь, гідність та ділову репутацію. У вказаній заяві відповідач стверджує, що він допустив шахрайські дії «В цей час його шахрайських дій нагородження Грамотою Верховної ради, рішення МСЕКів ОСОБА_1 не скасував, сорок дві особи зітруть його на порох»,

Далі відповідач у заяві-скарзі стверджує, що він проявляє психіатричні та неадекватні дії, про що вказано в реченні - «В інтерв`ю він знову продовжує проявляти індивідуальні, особисті, специфічні, психіатричні та неадекватні дії, у всіх бідах звинувачуючи лікарсько-консультативні комісії».

Як зазначив у своїй скарзі відповідач, він сфальсифікував матеріали для психіатричної експертизи « А він сфальсифікував матеріали для психіатричної експертизи не є аферист?»

Також у заяві-скарзі відповідач зазначає, що він є полковником контрозвідки СБУ, що прослідковується в реченні «До жовтня 2023 року сам ОСОБА_3 , висококласний полковник контрозвідки СБУ, високої категорії лікарі-експерти МСЕКу чи МСЕКів не знали, що ЛКК створене в приватній амбулаторії сімейної медицини».

Вважає, що наведені відповідачем обставини мають стверджувальну форму, не є критикою чи оціночними судженнями.

Позивач вказав, що поширюючи зазначений лист засобами електронної пошти, відповідач із зневагою поставився до його честі, гідності та ділової репутації, принизив та образив, звинуватив його у вчиненні кримінально караних діяннях (шахрайстві).

Зазначав, що у результаті цілеспрямованих неправомірних дій відповідача щодо поширення зазначеної недостовірної та образливої інформації, йому було завдано значної моральної шкоди - втрат немайнового характеру внаслідок приниження честі, гідності і ділової репутації, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав після публікації. Він змушений спростовувати вказану інформацію у розмовах з колегами, безпосередніми керівниками, керівництвом Тернопільської ОВА.

Посилаючись на те, що ця інформація порушує його особисті немайнові права - право на повагу честі, гідності, ділової репутації і принцип презумпції невинуватості та з урахуванням викладеного позивач, просив суд:

-визнати недостовірною і такою, що принижує його гідність, честь та ділову репутацію, поширену ОСОБА_2 інформацію, викладену в заяві-скарзі, а саме «В цей час його шахрайських дій»; «він знову продовжує проявляти психіатричні та неадекватні дії», «а він сфальсифікував матеріали для психіатричної експертизи»; «сам ОСОБА_1 полковник контрозвідки СБУ».

-зобов`язати відповідача спростувати наведену у заяві-скарзі інформацію, визнану судом недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача шляхом надіслання електронного листа за підписом відповідача про спростування недостовірної інформації на електронні адреси Тернопільської ОВА, Тернопільської обласної ради, Департаменту охорони здоров`я Тернопільської ОВА, прокуратури Тернопільської області, Тернопільського державного медичного університету, Громадської ради з захисту осіб з інвалідністю. Стягнути з відповідача 100000 грн компенсації завданої моральної шкоди.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 серпня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2024 року, яку занесено до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.

У відзиві на позов ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_1 є публічною особою, керівник установ обласного рівня. 19.06.2014 ОСОБА_1 дав інтерв`ю в газеті «Вільне життя» про незадовільне виконання своїх обов`язків лікарями різних установ, які непідпорядковані йому, намагаючись прославитись на всю Україну як борець із шахраями. Він, як відповідь на інтерв`ю ОСОБА_1 , дав свій відгук, рецензію, оцінку, виразив критику і характеристику його дій та висловів. Просив органи влади згідно ЗУ «Про звернення громадян» перевірити і дати оцінку кожному слову, твердженню, сказаному позивачем в інтерв`ю. Отже, реалізував своє право, передбачене ст.40 Конституції України, а саме звернення до вищих органів, що не може бути поширенням відомостей, які принижують позивача. Згідно з вимогами ст.277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка, а також відгуки і рецензії.

Відповідач просить суд знайти правильний баланс між двома Конституційними гарантіями права право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, і право на повагу до людської гідності, гарантіями не втручання в особисте і сімейне життя особи і судовий захист на спростування недостовірної інформації про особу.

В судовому засіданні позивач та адвокат Авдєєнко В.В. позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Позивач пояснив, що є полковним по військовій медицині, і цим пишається .

Відповідач заперечив щодо задоволення позову, з підстав викладених у відзиві.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , на час виникнення спірних правовідносин, займав посаду головного лікаря - головного експерта Тернопільського обласного центру медико-соціальної експертизи, експерта Департаменту охорони здоров`я ОВА з «експертизи тимчасової втрати працездатності і медико-соціальної експертизи».

22 травня 2024 року в газеті «Свобода» було опубліковано інформацію відділу комунікацій обласної поліції про дев`ять фактів службового підроблення документів керівником амбулаторії загальної практики сімейної медицини починаючи з 2021 року, що пов`язане з діяльністю ЛКК.

Даний факт не заперечує сам позивач.

19 червня 2014 року ОСОБА_1 , як головний лікар-головний експерт Тернопільського обласного центру медико-соціальної експертизи, експерт Департаменту охорони здоров`я ОВА з «експертизи тимчасової втрати працездатності і медико-соціальної експертизи», заслужений працівник охорони здоров`я, дав інтерв`ю газеті «Вільне життя» з приводу поширення серед населення інформації про фальсифікації направлень на МСЕК, котрі видавала ЛКК однієї з тернопільських приватних амбулаторій.

11 липня 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Першого заступника голови Тернопільської обласної ради Болєщука В.М., Тернопільської ОВА, Департаменту охорони здоров`я ОВА, керівника прокуратури Тернопільської області, ректора Тернопільського медуніверситету, професіонала з антикорупційної діяльності ОЦЕ МСЕ, Голови ради громадської ради з захисту осіб з інвалідністю із заявою-скаргою, в якій повідомляв і просив перевірити, дати оцінку, характеристику, кожному слову, твердженню, сказаному в інтерв`ю ОСОБА_1 .

У відповідності із положеннями статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір (стаття 34 Конституції України).

Згідно з вимогами статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до вимог частини другої статті 5 Закону України «Про інформацію» реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Частиною першою статті 30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень.

Відповідно до вимог статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), частини другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи.

Відповідно до вимог пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, §188, ЄСПЛ, від 06 жовтня 2015 року).

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі та ділової репутації фізичної особи, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Частиною першою статті 275 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Згідно з вимогами статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 серпня 2018 року у справі № 607/4318/16-ц (провадження № 61-24241св18) зроблено висновок, що «оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи або органу державної влади є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Вказані особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати».

Ніхто не може бути притягнений до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (частина перша та друга статті 30 Закону України «Про інформацію»).

ЄСПЛ вказує, що «у своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції. Однак навіть якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (UKRAINIAN MEDIA GROUP v. UKRAINE, № 72713/01, § 41, 42, ЄСПЛ, 29 березня 2005 року).

Упостанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 200/20351/18 (провадження № 61-21258св19) вказано, що «вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2020 року у справі № 757/32917/17-ц (провадження № 61-4421св19) зазначено, що: «розрізняючи факти та оціночні судження, слід виходити з того, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Крім того, аналіз національного законодавства та стаття 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Встановлено, що позивач є публічною особою, інтерес до якого у суспільства є високим, інформація про нього становить громадський інтерес.

Розглядаючи спір, суд приймає до уваги положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 827 засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя, та доходить висновку, що позивач будучи публічною особою, є відкритим для суворої критики і пильного нагляду громадськості й межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою, а тому вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд визначив характер такої інформації та з`ясував, що вона є оцінкою та критичними висловлюваннями щодо дій позивача як посадової особи, які не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, правдивість яких можна перевірити на предмет їх дійсності. Вона викликана наявністю на той час у суспільстві інформації про фальсифікацію направлень на МСЕК, котрі видавала ЛКК однієї з тернопільських приватних амбулаторій.

Вказана інформація, для стороннього спостерігача, яким також є відповідач, могла викликати сумніви в діяльності керівництва МСЕК. Позивач на той час обіймав посаду головного лікаря -головного експерта Тернопільського обласного центру медико-соціальної експертизи, експерт Департаменту охорони здоров`я ОВА з «експертизи тимчасової втрати працездатності і медико-соціальної експертизи» та саме позивач 19 червня 2014 року, як головний лікар-головний експерт Тернопільського обласного центру медико-соціальної експертизи, експерт Департаменту охорони здоров`я ОВА з «експертизи тимчасової втрати працездатності і медико-соціальної експертизи», заслужений працівник охорони здоров`я, надав інтерв`ю газеті «Вільне життя» з приводу поширення серед населення інформації про фальсифікації направлень на МСЕК, котрі видавала ЛКК однієї з тернопільських приватних амбулаторій.

Суд вважає, що спірна інформація є оціночним вираженням поглядів, критичною оцінкою поведінки позивача, як публічної особи, головного лікаря - головного експерта Тернопільського обласного центру медико-соціальної експертизи, вираженням суб`єктивної думки про події, які відбувалися, на той час, у суспільстві.

Оціночне судження не є надмірним, воно не принижує гідності та честі позивача, а тому не підлягає спростуванню та доведенню правдивості, оскільки кожен має право на свободу вираження поглядів у демократичному суспільстві.

Позивачем не доведено, що спірна інформація порушує його особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції (рішення у справі Lingens v. Austria, сторінка 28, параграф 46).

Позивачем не доведено, що така інформація є твердженням, і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Такий висновок узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 17 березня 2021 у справі за № 461/1034/19, від 18 грудня 2019 року у справі № 203/3490/18-ц та від 18 грудня 2019 року у справі № 742/286/17.

Суд вважає, що правові підстави для втручання у право відповідача на поширення інформації відсутні, оскільки чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів).

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди, до задоволення не підлягають.

Враховуючи те, що у позові відмовлено, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 76-81, 263, 265, 268, 273, 352, 354, Цивільного процесуального кодексу України, суд ,-

В И Р І Ш И В:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса місця проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса місця проживання - АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено 26 травня 2025 року.

Головуюча суддя І.М. Черніцька