Справа № 369/3706/25
Провадження №2/369/6122/25
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

10.03.2025 року м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Скрипник О.Г., ознайомившись із позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,

В С Т А Н О В И В:

До Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшла вказана позовна заява. Предмет позову: визнання майна особистою приватною власністю.

Вирішуючи питання щодо можливості призначення справи до судового розгляду після ознайомлення з матеріалами справи, суд приходить до наступних висновків.

Пред`явлена позовна заява підлягає залишенню без руху, оскільки не відповідає вимогам ст.177 ЦПК України.

Позивачем у позовній заяві заявлено вимогу майнового характеру про визнання особистою приватною власністю нерухомого майна.

У позові позивач посилається на те, що судовий збір за подання позову не сплачувався, оскільки позивач є військовослужбовцем та учасником бойових дій, а відповідно підлягає звільненню від сплати судового збору відповідно до положень ст. 5 ЗУ «Про судовий збір».

Оцінюючи наявність підстав для звільнення позивача від сплати судового збору, суд враховує наступне.

Відповідно до п. 12, 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків; учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Суд звертає увагу, що до позову не додано документів, з яких вбачалося б наявність у позивача ОСОБА_1 правового статусу учасника бойових дій. У свою чергу, до позову додано посвідчення УБД.

В ухвалі від 11.09.2024 року у справі № 567/79/23 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що із часу прийняття нею 09 жовтня 2019 року постанови у справі № 9901/311/19, як і постанови від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 із висновками щодо застосування пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI з урахуванням вимог статей 12 та 22 Закону № 3551-XII, відсутні підстави стверджувати, що відбулась зміна суспільних відносин чи нормативного регулювання, внаслідок чого цей висновок втратив зрозумілість, набув ознак неузгодженості, необґрунтованості, незбалансованості чи помилковості.

Наведені Третьою судовою палатою Касаційного цивільного суду мотиви про те, що сформульований Великою Палатою Верховного Суду висновок обмежує застосування пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI виключно статтями 12 та 22 Закону № 3551-XII, не підтверджують наявності підстав для прийняття справи до розгляду Великою Палатою Верховного Суду, оскільки висновки, сформульовані нею у наведених постановах, навпаки, є конкретними, однозначними і такими, що позбавляють можливості застосувати пункт 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI у справі, що розглядається.

У постанові від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/311/19 Велика Палата Верховного Суду в контексті аналізу застосування пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI дійшла висновку, що правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей встановлені Законом № 3551-XII. У статті 22 цього Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акта, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань

Водночас, оскільки у справі № 9901/311/19 особа зверталась за захистом права, яке не випливало із статті 12 Закону № 3551-XII, тобто позов не зачіпав обсяг соціальних гарантій чи будь-яким іншим чином не стосувався соціального і правового захисту ветеранів війни, то Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що ця особа не звільняється від сплати судового збору, попри її статус учасника бойових дій, на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 зазначила, що пункт 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI має відсильний характер та не містить вичерпного переліку справ, у яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору. Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 Закону № 3551-XII. А стаття 22 цього ж Закону передбачає, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акта, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань. Отже, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти, чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12 та 22 Закону № 3551-XII.

З наведеного вбачається, що тлумачення п. 12, 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» не здійснюється розширено, а тому звільненню від сплати судового збору підлягають лише особи, які наділені визначеним правовим статусом, та лише якщо предмет і підстави позову, обставини справи підпадають під ознаки, визначені цими пунктами, тобто пов`язані з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків (п. 12) або пов`язані з порушенням прав учасників бойових дій, які визначені спеціальним законодавством (п. 13).

Таким чином, сам по собі факт наявності у ОСОБА_1 правового статусу військовослужбовця та учасника бойових дій не дає підстав для однозначного застосування приписів ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», оскільки дана справа не стосується виконання ним свого військового обов`язку та не пов`язано з захистом його прав саме як учасника бойових дій.

У зв`язку з цим судовий збір за подання ОСОБА_1 позову підлягає сплаті на загальних підставах як за позов майнового характеру.

Залишення позовної заяви без руху не є обмеженням у доступі до правосуддя. Так, згідно практики Європейського суду з прав людини, сформульовану, зокрема, в рішеннях від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (пункт 27), від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 31) зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою: регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб. Крім того необхідно врахувати позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у пункті 55 справи «Креуз проти Польщі», що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом першим статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Відтак, позивачу ОСОБА_1 необхідно усунути зазначені недоліки позовної заяви, надавши докази на підтвердження сплати судового збору.

Відповідно до частин 11-13ст.187 ЦПК України, суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях175,177цьогоКодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали. Якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, суд продовжує розгляд справи, про що постановляє ухвалу не пізніше наступного дня з дня отримання інформації про усунення недоліків. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду.

Оскільки, після відкриття провадження у справі встановлено, що позовна заява по справі оформлена з порушенням вимог ст. 175 ЦПК України відповідно до вимог ч. 11 ст. 187 ЦПК України її необхідно залишити без руху, а позивачу надати строк, що не перевищує 10 днів з дня вручення цієї ухвали, для усунення зазначених в ухвалі недоліків.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.19, 91,175-177,187,274,277, 279 ЦПК України, суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю - залишити без руху, надати строк для усунення недоліків, який не може перевищувати 10 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Повідомити позивача про необхідність виправити зазначені недоліки позовної заяви протягом 10 днів з дня вручення ухвали, а саме: надати до позовної заяви належним чином засвідчені додатки.

Крім того, роз`яснюю, що в разі невиконання зазначених вимог у вказаний строк позовна заява буде вважатися неподаною, і буде повернута. Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Оксана СКРИПНИК