Справа № 462/5126/23 Провадження № 2/450/182/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Мусієвського В.Є.

при секретарі Расяк С.М.

з участю представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю та надання права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги,-

в с т а н о в и в:

Представник позивача ОСОБА_1 через систему «Електронний Суд» звернулась в Залізничний районний суд м. Львова із позовною заявою, у якій просила встановити факт проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю, як чоловіка і жінки, без реєстрації шлюбу у період з 1996 року до дня смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 ; надати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право на спадкування належного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , майна разом із спадкоємцями першої черги.

Мотивувала позовні вимоги тим, що позивач з 1996 року проживала однією сім`єю без укладення шлюбу з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Причиною неукладення шлюбу було те, що ОСОБА_4 був священнослужителем та перебував у статусі розлученого. Зазначила, що з 30 листопада 2006 року по 10 травня 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були спільно зареєстровані у житловому будинку, що належить батькам позивача, за адресою АДРЕСА_1 . Упродовж цього періоду вони спільно вели побут, будували будинок, сплачували кредитні зобов`язання, несли витрати на відпочинок, харчування, утримання житла та його ремонт, а також надавали один одному взаємну допомогу, зокрема під час хвороби та лікування. Крім цього, 03 серпня 2020 року ОСОБА_4 було складено заповіт на користь ОСОБА_3 . Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 залишилося спадкове майно, зокрема житловий будинок АДРЕСА_2 , а також земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:0212, на яке наразі претендують родичі померлого. Таким чином, позивач, проживши зі ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах протягом 27 років, фактично втратила право на спадкування належного йому майна. З огляду на вказане, просила позовні вимоги задовольнити. Вказала, що орієнтований розрахунок судових витрат, понесених позивачем, становить 11947 грн. 20 коп. Крім цього, просила витребувати у приватного нотаріуса Якимів Л.С. спадкову справу № 54/2023.

Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 07.07.2023 року матеріали цивільної справи передано за підсудністю до Пустомитівського районного суду Львівської області, які отримано 07.08.2023 року.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Пустомитівського районного суду Львівської області від 07.08.2023 року визначено головуючого суддю Добош Н.Б.

08 серпня 2023 року Пустомитівським районним судом Львівської області на виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України скеровано Відділу АДР Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області запит щодо доступу до персональних даних відповідача ОСОБА_4

23 серпня 2023 року представником позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 подано клопотання про повідомлення судом стану розгляду справи, на яке 01.09.2023 року Пустомитівським районним судом Львівської області надано відповідь № 10149/23.

13 вересня 2023 року Пустомитівським районним судом Львівської області отримано відомості з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України у Львівській області про зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_4 .

Ухвалою від 14 вересня 2023 року позовну заяву залишено без руху, стороні позивача надано десятиденний строк для усунення недоліків, описаних у такій.

22 вересня 2023 року представником позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 подано клопотання, яким усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою від 25 вересня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

22 листопада 2023 року представником позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 подано клопотання про виклик та допит в якості свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Розпорядженням № 33 від 22 квітня 2024 року та протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Пустомитівського районного суду Львівської області визначено головуючого суддю Мусієвського В.Є.

02 травня 2024 року представником відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву, згідно мотивів якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вказав, що дідусь відповідача ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , де працював священником, однак фактично проживав за адресою АДРЕСА_2 , в батьківській хаті. Вказав, що ОСОБА_4 у 90-х роках розлучився та проживав зі своєю матір`ю. У 2000 році матір ОСОБА_4 померла, після чого він проживав самостійно. Після смерті матері дідуся, ОСОБА_4 , як священнику, прийшла на допомогу ОСОБА_3 , яка прибирала у будинку, готувала йому їсти, за що отримувала грошові кошти. Зауважив, що відповідач ОСОБА_4 декілька разів навідувала дідуся, однак ОСОБА_3 у будинку не зустрічала. Зазначив, що у квітні 2021 року ОСОБА_4 запропонував відповідачу ОСОБА_4 зустрітись та вони звернулись до нотаріуса для оформлення на відповідача договору дарування земельної ділянки площею 0,1300 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_3 , цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку. Крім цього, ОСОБА_4 у нотаріуса на випадок своєї смерті склав заповіт, згідно якого усе своє майно заповів онуці ОСОБА_4 . У вказаний день ОСОБА_4 надав відповідачу генеральне доручення для реєстрації новозбудованого будинку за адресою АДРЕСА_2 , який обіцяв їй подарувати. В лютому 2022 року ОСОБА_4 захворів та потрапив у лікарню в м. Перемишляни, звідки через місяць його забрав батько відповідача і відвіз у будинок пристарілих «Добрі Серці», який розташований у с. Оброшино, Львівського р-ну, Львівської обл., де він помер. Вказав, що ОСОБА_3 дійсно допомагала ОСОБА_4 в якості домогосподарки на оплатній основі. ОСОБА_4 був священником у с. Мерещів, його робота забирала дуже багато часу, а тому останній був змушений найняти людину для хатніх потреб. Крім цього, вказав, що ОСОБА_3 на 25 років молодша за ОСОБА_4 та вона мала відносини з іншими чоловіками. З огляду на вказане, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Додатково просив допитати в якості свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

Протокольною ухвалою підготовчого судового засідання від 22 січня 2025 року задоволено клопотання сторони позивача та відповідача про виклик і допит свідків. Щодо витребування у приватного нотаріуса Якимів Л.С. спадкової справи № 54/2023 сторона позивача клопотань не заявляла. Закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_1 в судовому засіданні надали пояснення аналогічні викладеним письмово, позовні вимоги підтримали і просили такі задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним письмово та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні 26 березня 2025 року свідок ОСОБА_5 пояснив, що працює вчителем у Миклашівській загальноосвітній школі, а ОСОБА_4 був священнослужителем у с. Мерещів. Свідок зазначив, що знав покійного вже давно, оскільки вони підтримували дружні стосунки сім`ями. З його слів ОСОБА_3 проживала зі ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах понад 30 років, хоча офіційно шлюб між ними зареєстрований не був. Повідомив, що неодноразово запрошував ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до себе в гості, де вони часто зустрічалися. Також вказав, що перед смертю ОСОБА_4 тривалий час хворів, і він особисто транспортував його до різних медичних закладів. Крім цього повідомив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спільно будували житловий будинок, у якому мали намір проживати. При цьому зауважив, що точні роки подій не пам`ятає, тому може помилятися у їх визначенні.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що є пенсіонером. Вказав, що із покійним ОСОБА_4 він підтримував дружні стосунки упродовж приблизно 40 років та часто приїжджав до нього в гості, де також мешкала ОСОБА_3 . Зазначив, що ОСОБА_4 проживав в с. Миклашів у старому житловому будинку разом із ОСОБА_3 , з якою вони співмешкали як чоловік та дружина. Вказав, що він запрошував їх на весілля, а також разом із ними виїжджав на відпочинок. Пояснив, що не володіє інформацією щодо поховання ОСОБА_4 , оскільки на той момент перебував у лікарні. Також повідомив, що понад 8-10 років тому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розпочали будівництво житлового будинку для власного проживання, у зведенні якого він брав участь і надавав допомогу. Водночас щодо джерел фінансування будівництва він не обізнаний. Крім того вказав, що мати померлого у старому будинку не проживала.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що приблизно 20 років тому позивач ОСОБА_3 переїхала до с. Миклашів, де проживала разом із ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах, як сім`я. Зазначила, що неодноразово бувала у них у гостях та спостерігала дружні стосунки між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . За її словами, позивач купувала одяг для покійного, а також вони разом займалися будівництвом житлового будинку. Пояснила, що похованням ОСОБА_4 займалася саме ОСОБА_3 . Також зазначила, що у старому будинку мешкали ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та його мати, якій позивач надавала допомогу. При цьому вказала, що всередині старого будинку вона не була, однак відвідувала їх у новозбудованому житловому будинку. Повідомила, що ОСОБА_3 влаштувала ОСОБА_4 до будинку для людей похилого віку, оскільки він був у немічному стані, а вона працювала та самостійно заробляла кошти на його утримання.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що знайома з позивачкою ОСОБА_3 близько 30 років, оскільки мешкала з нею по сусідству. За її словами, ОСОБА_3 проживала разом із покійним ОСОБА_4 у старому житловому будинку, у якому також мешкала мати останнього. Зазначила, що відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мали характер сімейних, оскільки вони тривалий час проживали у громадянському шлюбі. Вказала, що новий житловий будинок був збудований за участю родичів та односельців, будівництво якого було розпочато приблизно 15 років тому. Повідомила, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали разом орієнтовно 30 років, вели спільне господарство та побут. Зауважила, що в останні роки життя ОСОБА_4 хворів, однак їй не відомо, хто саме відвіз його до будинку для людей похилого віку.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 повідомив, що працює лікарем-неврологом у медичному закладі, а позивач ОСОБА_3 працює медичною сестрою разом із його дружиною. Зазначив, що ОСОБА_3 зверталася до нього з проханням приїхати до с. Миклашів для медичного огляду ОСОБА_4 , якого вона називала своїм чоловіком. У відповідь на це прохання він особисто виїжджав та проводив медичний огляд ОСОБА_4 , який на той момент виявляв ознаки втрати пам`яті. Вказав, що зазначені події мали місце незадовго до початку пандемії COVID-19. Крім того повідомив, що разом зі своєю родиною неодноразово гостював у ОСОБА_3 та померлого, однак не обізнаний щодо їхнього матеріального становища та не має інформації про обставини смерті ОСОБА_4 .

Протокольною ухвалою від 26 березня 2025 року у судовому засіданні оголошено перерву до 27 травня 2025 року з метою допиту свідків сторони відповідача.

У судовому засіданні 27 травня 2025 року свідок ОСОБА_10 повідомила, що орієнтовно 14 років працює касиром у церкві, де ОСОБА_4 протягом 34 років виконував обов`язки священника. Вказала, що 11 грудня 2022 року ОСОБА_4 відслужив останню літургію, після чого переніс інсульт та почав хворіти. Зазначила, що від моменту захворювання і до самої смерті ОСОБА_4 практично весь час перебував у лікарні. Заявила, що ОСОБА_3 лише куховарила у будинку ОСОБА_4 , а спільним сімейним життям вони не проживали. Вказала, що померлий часто перебував у неї на свята, де також залишався ночувати. До моменту погіршення здоров`я ОСОБА_4 був у доброму фізичному стані. Повідомила, що померлий спілкувався зі своєю онукою, відповідачем по справі, та надавав їй допомогу. Також уточнила, що на момент її призначення на посаду касира ОСОБА_3 куховарила в будинку померлого. Зазначила, що ОСОБА_4 завжди після служби приходив до неї на обід, а також вона займалась організацією поховання, яке фінансувала церква. Крім того повідомила, що померлий залишив їй кошти для встановлення пам`ятника, який нею ще не встановлено, проте існує намір зробити це найближчим часом.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що є колегою сина померлого ОСОБА_4 . Вказав, що зі слів колеги, його дружини та доньки, остання з яких є його похресницею, йому відомо, що ОСОБА_3 куховарила для ОСОБА_4 та допомагала йому в побуті, за що отримувала грошову винагороду. Також зазначив, що ОСОБА_4 повідомляв про те, що у нього працює жінка на ім`я ОСОБА_3 , однак він не мав наміру вступати з нею в шлюб. Додатково вказав, що особисто бачив ОСОБА_4 лише один раз, а достовірною інформацією щодо місця навчання своєї похресниці він не володіє, зазначивши лише, що це якийсь інститут.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні повідомила, що є колишньою невісткою ОСОБА_4 . Померлий їй розповідав, що ОСОБА_3 працює у нього хатньою робітницею. Зазначила, що ОСОБА_4 проживав разом із власною матір`ю, а його офіційне місце проживання було зареєстровано у свідка ОСОБА_10 . Повідомила, що вона розлучилась із сином покійного у 2005 році, однак ОСОБА_4 продовжував надавати допомогу як своєму синові, так і їй з донькою. Також зазначила, що ОСОБА_4 не висловлював бажання та наміру одружуватися. Додатково вказала, що неодноразово бувала у будинку ОСОБА_4 , однак позивача ОСОБА_3 у ньому не зустрічала.

Заслухавши думку та пояснення присутніх сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Частиною 3 статті 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення із спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 08 березня 2023 року Перемишлянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Із копій будинкових книг для прописки громадян вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 , зареєстрований 30.11.2006 року та 10.05.2016 року ОСОБА_4 , а ОСОБА_3 зареєстрована 23.08.1983 року, однак за вказаною адресою не проживають.

З акту обстеження житлово-побутових умов від 16 червня 2023 року комісією встановлено, що ОСОБА_3 проживає за адресою АДРЕСА_2 , з 1996 року по теперішній час без реєстрації, а зі слів сусідів ОСОБА_3 займалась спільним селянським господарством із ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Як вбачається із заповіту серії НОН № 607378, посвідченого 03 серпня 2020 року приватним нотаріусом Перемишлянського районного нотаріального округу Юзвишин В.Я., ОСОБА_4 на випадок своєї смерті усе своє майно заповів ОСОБА_3 .

Із долучених до матеріалів цивільної справи роздруківок фотографій вбачається, що ОСОБА_3 спільно з ОСОБА_4 протягом 1998-2000 років перебували на відпочинку, в друзів та у поїздці.

Статтею 3 Сімейного кодексу України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

За ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так, за змістом наведених вище норм законодавства, слідує, що хоча проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу не породжує виникнення в них прав та обов`язків подружжя, однак якщо такі жінка та чоловік не перебувають в будь-якому іншому шлюбі в період такого спільного проживання, то на майно, набуте ними за час спільного проживання однією сім`єю, поширюється режим спільної сумісної власності, який регулюється тими же нормами, що і режим спільної сумісною власності майна подружжя. Відтак, майно, набуте жінкою та чоловіком під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, може бути визначено та поділено між ними за тими ж правилами та на тих же підставах, що й спільне сумісне майно подружжя, зокрема із застосуванням презумпції спільності майна подружжя. Однак, для можливості такого поділу попередньо підлягає встановленню судом внаслідок доведення належним чином позивачем саме факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу між собою в певний період часу, протягом якого і було придбане спірне майно, поділ якого просить здійснити в судовому порядку позивач.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Верховний Суд у постанові від 03 червня 2021 року у справі № 748/1943/19 (провадження № 61-5155св20) дійшов висновку про те, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року по справі № 129/2115/15-ц зазначив, що для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Вказані обставини судом не встановлено, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2024 року у справі № 750/728/21 міститься висновок, що реєстрація місця проживання позивача та його колишньої дружини за однією адресою, за відсутності інших доказів у їх сукупності про їх спільний побут, не може бути доказом факту проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини. Колегія суддів погодилась з висновками судів попередніх інстанцій про те, що вказані позивачем обставини на обґрунтування позовних вимог, а саме спільний відпочинок, спільні світлини зі свят та відпочинку, самі по собі, без доведення належними доказами факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між позивачем та його колишньою дружиною склались та мали місце протягом вказаного хронологічного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі № 524/10054/16 міститься висновок, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та інше.

В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також відзначити, що згідно усталеної судової практики самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Вказане відображено у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року по справі № 466/3769/16-ц.

Стороною позивача не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження ведення зі ОСОБА_4 спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї.

Показами свідків вказані обставини не встановлено, оскільки їх пояснення є відмінними один від одного та такі згідно викладеного вище не можуть братися судом за основу рішення про встановлення факту проживання однією сім`єю.

Долучені до матеріалів цивільної справи роздруківки фотографій не підтверджують факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім`єю, оскільки такі дановані 1998-2000 роками.

Крім цього, копії погосподарських книг про реєстрацію місця проживання позивача та померлого ОСОБА_4 за однією адресою, за відсутності інших доказів у їх сукупності про спільний побут, не можуть бути доказом факту проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини.

Слід також вказати, що суду не надано доказів того, що позивач ОСОБА_3 та померлий ОСОБА_4 не перебували у шлюбі в період часу з 1996 року по 03.03.2023 року.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що обставини, на які покликався представник позивача у позовній заяві, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а тому у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю слід відмовити.

Зважаючи на те, що позовна вимога про надання права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги є похідною від встановлення факту проживання однією сім`єю, яка не підлягає до задоволення, у задоволенні такої слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76, 77, 81, 259, 263-265, 315 ЦПК України, ст.ст. 3, 21, 36, 74 СК України, ст.ст. 1216, 1264, 1268 ЦК України, суд,-

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду або через місцевий суд до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 27 травня 2025 року.

Суддя Мусієвський В.Є.