Справа № 128/2049/24

РІШЕННЯ

Іменем України

22 травня 2025 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області

в складі:

головуючої судді Бондаренко О.І.,

при секретарі Гавліцькій А.Р.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного сумісного майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про розподіл спільного сумісного майна подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує на те, що 16 лютого 1991 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 у Вінницькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, а/з № 381. Вказує, що їх шлюб було розірвано на підставі рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 20 липня 2021 року, у справі № 128/1267/21. Вказує, що від шлюбу мають повнолітнього дорослого сина ОСОБА_3 , 1991 року народження, який разом зі своїми двома малолітніми дітьми проживає у будинку, який сторони набули з відповідачем під час шлюбу.

Позивачка зазначає, що під час шлюбу за спільні кошти вони з відповідачем придбали у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , який складається з цегляного житлового будинку жилою площею 56,3 кв. м, зазначений на плані літерою «А» з верандою «а» та господарські будівлі цегляні сіни «а», літня кухня- сарай «Б»; сараї «б» і «В», вбиральня «Г»; бутові ганок «г»; та погріб під ганком «п/г»; огорожа № 1-3, криниця «к», згідно договору купівлі-продажу від 03 березня 2004 року, посвідчений Надольською Т.П., приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 815, право власності зареєстровано під час шлюбу за ОСОБА_2 в КП «ВООБТІ№ та записано в реєстрову книгу № 4 за р. № 666 15.05.2004 року.

Зазначений житловий будинок первинно був розташований на земельній ділянці площею 0,2442 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, місце розташування: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :04:007:0395, яка була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 776128 від 08 липня 2009 року, зареєстровано запис у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 81. Позивачка пояснює, що відомості про земельну ділянку з кадастровим номером :04:007:0395 перенесено до архівного шару Державного земельного кадастру в зв`язку з поділом зазначеної земельної ділянки на 2 земельні ділянки з кадастровими номерами: :04:007:1045 площею 0,0500 га та :04:007:1044 площею 0,1942 га. Так, поділ земельної ділянки, на який розташовано набутий у шлюбі з відповідачем житловий будинок, відбувся в зв`язку з продажом частини земельної ділянки площею 0,0500 га кадастровий номер: :04:007:1045 за їх спільної згоди з відповідачем. У власності відповідача залишилася земельна ділянка з кадастровим номером :04:007:1044 площею 0,1942 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, місце розташування: АДРЕСА_1 . Оскільки, на такій земельній ділянці з кадастровим номером :04:007:1044 площею 0,1942 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, місце розташування: АДРЕСА_1 розташовано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , який сторони набули у шлюбі за спільні кошти з відповідачем, то така земельна ділянка є також спільною сумісною власністю подружжя згідно норм ст. 60 СК України та норм ст. 120 ЗК України.

Згідно позову, позивачка зазначає, що нею було замовлено і виготовлено технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1 у ФОП « ОСОБА_4 » станом на 03.10.2023 року; замовлено висновки про ринкову вартість майна, яке вони набули у шлюбі, тобто: житлового будинку та земельної ділянки.

Викладенні вище обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом для захисту своїх майнових прав.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 28.05.2024 року відкрито провадження по справі з проведення підготовчого розгляду.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 21.10.2024 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Галіцина В.В. надала суду заяву, якою позовні вимоги підтримує, змін та доповнень не має. Також надала заяву про стягнення судовий витрат, а саме: просить стягнути сплачений судовий збір та витрати на правову допомогу, які вона зменшила та просить стягнути 10 000 грн 00 коп витрат на правову допомогу, зазначає про проведення судового засідання у її відсутність та відсутність позивачки.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Мельник В.О. подав суду заяву про зменшення судових витрат на правову допомогу. Також зазначив, що не заперечує щодо поділу спільного майна подружжя. Інших заяв/клопотань не надходило.

Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

За таких обставин, суд вважає за можливе прийняти рішення по справі 22.05.2025 у відсутність належним чином повідомлених учасників, на підставі доказів, які містяться в матеріалах цивільної справи, обсяг яких є достатніми для прийняття рішення у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку сторін, викладену у письмових заявах, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

16 лютого 1991 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 у Вінницькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, а/з № 381, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 07 вересня 2023 року (а.с.7). Шлюб було розірвано на підставі рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 20 липня 2021 року, у справі № 128/1267/21, що набуло законної сили 20.08.2021 року (а.с.8).

Під час шлюбу, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за спільні кошти придбали у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , який складається з цегляного житлового будинку жилою площею 56,3 кв. м, зазначений на плані літерою «А» з верандою «а» та господарські будівлі цегляні сіни «а», літня кухня- сарай «Б»; сараї «б» і «В», вбиральня «Г»; бутові ганок «г»; та погріб під ганком «п/г»; огорожа № 1-3, криниця «к», згідно договору купівлі-продажу від 03 березня 2004 року, посвідчений Надольською Т.П., приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 815, право власності зареєстровано під час шлюбу за ОСОБА_2 в КП «ВООБТІ№ та записано в реєстрову книгу № 4 за р. № 666 15.05.2004 року (а.с. 23-24, 25).

Зазначений житловий будинок первинно був розташований на земельній ділянці площею 0,2442 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, місце розташування: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :04:007:0395, яка була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 776128 від 08 липня 2009 року, зареєстровано запис у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 81 (а.с.26-28).

Даний факт також підтверджується відповіддю на запит адвоката Галіциної В.В. від 28.08.2023 року № 858/14-23 відділу № 1 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, згідно якої також було повідомлено, що станом на поточну дату відомості про земельну ділянку з кадастровим номером :04:007:0395 перенесено до архівного шару Державного земельного кадастру в зв`язку з поділом зазначеної земельної ділянки на 2 земельні ділянки з кадастровими номерами: :04:007:1045 площею 0,0500 га та :04:007:1044 площею 0,1942 га (а.с.29).

Поділ земельної ділянки, відбувся в зв`язку з продажом частини земельної ділянки площею 0,0500 га кадастровий номер: :04:007:1045 за спільної згоди з відповідачем (а.с.30). У власності ОСОБА_2 залишилася земельна ділянка з кадастровим номером :04:007:1044 площею 0,1942 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, місце розташування: АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.08.2023 року, номер інформаційної довідки 343918947 (а.с.31). Так, було замовлено і виготовлено технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1 у ФОП « ОСОБА_4 » станом на 03.10.2023 року. Ринкова вартість житлового будинку загальною площею 103,3 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 складає: 1 748 894 грн., а ринкова вартість земельної ділянки площею 0,1942 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 складає 516 405 грн. загальна вартість обох об`єктів нерухомості таким чином складає 2 265 299 грн. (а.с. 38-41). Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що вказані у п. 22 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-71 СК України та 372 ЦК України. Як вбачається з абз. 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному коооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що майно було придане подружжям в період їх перебування в зареєстрованому шлюбі та майно використовувалося на спільні потреби сім`ї. При цьому суд зазначає, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України в редакції чинного на час придбання спірного будинку.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно зі ст.71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Відповідно до ст.82 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не надав суду доказів, які заперечують вищевказані висновки суду, тому суд приймає рішення на підставі доказів, наявних в матеріалах справи.

За таких обставин, суд вважає позов є доведеним та таким, що підлягає до задоволення, а невизнане право позивачки підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за кожним з подружжя права власності на частку спільного майна в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч.8 ст. 141 ЦПК України).

Згідно з частинами першою - четвертою статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відтак, до стягнення з відповідача на користь позивачки підлягають судові витрати, які складаються з сплаченого судового збору в розмірі, який є документально підтвердженим та складає розмір 11 326 грн. 50 коп. та витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 10 000 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.60,61,63,71 Сімейного кодексу України, ст. ст. 2,4,11,12,13,74,141,142, 206,247,258,263,264,265,355 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 - задоволити.

Поділити майно, що набуте під час шлюбу і належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності подружжя.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частку:

-житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , який згідно технічного паспорту виготовленого ФОП « ОСОБА_4 » станом на 30.10.2023 року, складається з житлового будинку під літерою «А»; прибудови під літерою «а»; погребу під літерою «п/а»; тераси під літерою а1 (г); погребу під літерою «п/а1» («п/г»), літньої кухні- сараю під літерою «Б»; сараю під літерою «б»; криниці під літерою «К»; огорожі № 1-3.

-земельної ділянки площею 0,1942 га, кадастровий номер :04:007:1044 цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 11 326 грн. 50 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

учасники провадження:

позивач ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Повний текст судового рішення складено 22.05.2025.

Суддя Оксана БОНДАРЕНКО