ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року

м. Харків

справа № 639/465/19

провадження № 22-ц/818/1433/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Львової С.А.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 07 листопада 2024 року в складі судді Баркової Н.В.

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, який в подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що з 2004 року він разом з ОСОБА_4 проживав однією сім`єю, тобто вони перебували в шлюбних відносинах, проживали разом та вели спільне господарство, що встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року у справі № 2012/9068/2012.

Зазначив, що за період сумісного проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 08 серпня 2006 року за спільні кошти вони придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , який підписала покупець ОСОБА_4 . Продавці своєю заявою від 08.08.2006 року підтвердили отримання коштів від ОСОБА_4 .

Після цього ОСОБА_4 таємно від нього домовилась зі своєю матір`ю ОСОБА_5 про переоформлення квартири на неї шляхом дарування з метою уникнення можливого її поділу, про що він дізнався значно пізніше. Договір дарування було підписано 12 березня 2009 року без його повідомлення і без надання його згоди, після чого 11 серпня 2009 року зареєстровано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_5 .

Вважав, що оскільки квартира за адресою: АДРЕСА_1 є спільною власністю його та ОСОБА_4 , остання не мала права її відчужувати (дарувати) своїй матері без його згоди. Отже, ОСОБА_5 квартира була набута безоплатно у особи, яка не мала права її відчужувати без його згоди, як співвласника.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. ОСОБА_4 відмовилась від прийняття спадщини на користь своєї дочки ОСОБА_2 , яка спадщину прийняла, оскільки на час прийняття спадщини була неповнолітньою. ОСОБА_3 , син ОСОБА_5 , який є спадкоємцем першої черги, також прийняв спадщину.

Вказав, що оскільки преюдиціальним рішенням суду від 17 грудня 2012 року у справі № 2012/9068/2012 встановлено, що він і ОСОБА_4 проживали однією сім`єю як подружжя, і цим рішенням було поділено частину спільного майна подружжя, тому спірна квартира є його з ОСОБА_4 спільною власністю, і їхні частки є рівними. Таким чином, ОСОБА_4 не мала права без його згоди дарувати квартиру ОСОБА_5 , після смерті якої спадщину прийняли відповідачі.

Просив витребувати у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/2 частку трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 78,4 кв м, житловою площею 52,6 кв м.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 07 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року у справі № 2012/9068/2012 встановлено юридичний факт, що він з ОСОБА_4 перебували у шлюбних відносинах, проживали разом та вели спільне господарство, тобто це рішення є преюдиціальним. Зазначив, що суд першої інстанції посилався на рішення суду у справі № 639/5640/15-ц, яке в даному випадку не є преюдиціальним та викладені висновки у справі № 639/5640/15-ц не спростовують обґрунтованість позовних вимог в даній справі, а також не можуть братися до уваги. Зазначив, що ОСОБА_4 отримувала кредити після придбання спірної квартири та в інтересах сім`ї, інше не доведено.

20 травня 2025 року до суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 подав письмові пояснення, доводи яких є аналогічними доводам апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено порушення його законних прав та інтересів.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 08 серпня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Н.Ю., ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (до шлюбу ОСОБА_8 , ОСОБА_5 всі належні їм частки квартири АДРЕСА_2 , що разом складають цілу квартиру передали у власність ОСОБА_4 . Зазначена квартира складається з трьох жилих кімнат житловою площею 52,6 кв м, загальною площею 78,4 кв м. Продаж вчинено за суму 191 900,00 грн, що еквівалентна 38 000,00 доларам США. До підписання договору продавці отримали від ОСОБА_4 розрахунок за продаж пропорційно часткам квартири (а.с.4 том 1).

Факт отримання від ОСОБА_4 вказаної суми підтверджується нотаріально посвідченою заявою продавців (а.с.5 том 1).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» №11485256 від 09 серпня 2006 року, право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_4 (а.с.6 том 1).

На підставі договору дарування від 12 березня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Я.В., ОСОБА_4 (дарувальник) передала ОСОБА_5 безоплатно у власність квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до пункту 8 цього договору квартира, яка є предметом договору дарування, є особистою власністю ОСОБА_4 , так як на момент її придбання в шлюбі не перебувала. Осіб, які згідно Закону України, мали б на цю нерухомість право ( в тому числі згідно ст.74 СК України), як в межах так і за межами України, немає. Ця нерухомість не є спільною сумісною власністю (а.с.7 том 1).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» №23552788 від 11 серпня 2009 року, право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_5 (а.с.8 том 1).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року у справі № 2012/9068/2012 позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна задоволено, визнано за ОСОБА_4 право власності на пральну машину «LG» вартістю 2519,00 грн, холодильник «LG» вартістю 7400,00 грн, праску «Philips» вартістю 369,00 грн, електром`ясорубку «Kenwood» вартістю 1047,70 грн, а всього на суму 11 335,70 грн у порядку поділу спільної сумісної власності; визнано за ОСОБА_1 право власності на кухонні меблі, цифровий фотоапарат «Саnоn» вартістю 1318,00 грн, телефон «Nokia -1280» вартістю 290,00 грн, а всього на суму 10 965 грн у порядку поділу спільної сумісної власності.

Як вбачається зі змісту вказаного рішення суду шлюб між позивачкою ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_1 був не зареєстрований, але вони перебували в шлюбних відносинах, проживали разом і вели спільне господарство. Також зазначено, що за період сумісного проживання однією сім`єю з 2004 по 2012 роки вони придбали майно на загальну суму 22 300,70 грн (а.с.3 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 .

Як вбачається з відповіді П`ятої Харківської державної нотаріальної контори № 694/01-16 від 22 квітня 2019 року, згідно алфавітних книг обліку спадкових справ і книг обліку та реєстрації спадкових справ П`ятої харківської державної нотаріальної контори, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , що за життя мешкала за адресою: АДРЕСА_1 була заведена спадкова справа № 347/2016 року. Заява, зареєстрована в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 712 від 30 травня 2016 року, про відмову від прийняття спадщини за законом на користь онуки спадкодавця - ОСОБА_2 , від дочки спадкодавця - ОСОБА_4 , яка мешкає в АДРЕСА_1 . В даній заяві ОСОБА_4 також повідомляє, що спадкоємцем померлої є її син - ОСОБА_3 , який мешкав та був зареєстрований разом зі спадкодавцем на день смерті. Заява, зареєстрована в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 713 від 30 травня 2016 року, про прийняття спадщини, від неповнолітньої онуки спадкодавця - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка діє зі згоди своєї матері - ОСОБА_4 , що мешкають в АДРЕСА_1 . Інших заяв про прийняття або відмову від прийняття спадщини після померлої ОСОБА_5 в матеріалах спадкової справи немає. Свідоцтво про право на спадщину не видавалось (а.с.37 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 березня 2021 року у справі № 639/5640/15-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка також є правонаступником ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , треті особи: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» про поділ майна, визнання договорів дарування недійсним і удаваним - відмовлено повністю (а.с.167-172 том 1).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 09 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 березня 2021 року - залишено без змін (а.с.107-111 том 2).

Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2023 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 березня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 09 лютого 2023 року - відмовлено (а.с.112-113 том 2).

Вказаними судовим рішеннями встановлено, що ОСОБА_1 з урахуванням уточнених вимог просив поділити майно подружжя, набуте за час спільного проживання (без реєстрації шлюбу) з 2004 року, а саме визнати недійсним договір дарування від 12 вересня 2009 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , визнати за ним право власності на частину вказаної квартири, визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої на території Безруківської сільської ради в АДРЕСА_3 , визнати договір дарування житлового будинку АДРЕСА_4 , укладений ОСОБА_9 на користь ОСОБА_4 удаваним, як вчиненим для приховання договору купівлі-продажу, визнати житловий будинок спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку.

Звертаючись із вказаним позовом ОСОБА_1 посилався, зокрема, на те, що з 2004 по 2012 він проживав з ОСОБА_4 у шлюбних відносинах (без реєстрації шлюбу), вели спільне господарство та придбали у 2006 квартиру АДРЕСА_2 . Зазначав, що договір купівлі-продажу квартири укладено в період сумісного проживання за спільні кошти. Окрім того зазначав, що рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року про поділ частини спільного майна подружжя має преюдиціальне значення, цей факт проживання однією сім`ю, як подружжя, не підлягає доказуванню, а тому, вважав, що він має право на поділ всього майна, що придбано за час проживання однією сім`ю з ОСОБА_4 .

Також встановлено, що ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10 з 2000 року до 18 липня 2006 року.

Судами не прийнято посилання ОСОБА_1 на преюдиційність рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року, оскільки цим рішенням факт спільного проживання без реєстрації шлюбу сторін не встановлювався.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди виходили з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що, зокрема, квартира АДРЕСА_2 набута ОСОБА_4 в період спільного проживання з ОСОБА_1 , за спільні кошти з ОСОБА_1 в результаті спільної праці та з метою задоволення потреб сім`ї, а також не надано доказів того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 були пов`язані спільним побутом і мали взаємні права та обов`язки.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Зазначені норми права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна зазначити суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Таким чином, при вирішенні спору важливе значення має встановлення наявності в особи, яка звернулася із позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Тобто, встановивши, що права або інтереси позивача не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову за безпідставністю, недоведеністю чи необґрунтованістю.

Водночас, якщо суд дійде переконання про порушення прав, свобод чи інтересів позивача, він має надати оцінку обраному позивачем способу захисту та з`ясувати, чи є цей спосіб правомірним та ефективним, оскільки обрання способу захисту, що не відповідає цим критеріям, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18) сформульовано висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту потрібно встановити, які саме права (правомірні інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного права чи неправомірність або неефективність вибраного позивачем способу захисту прав, які суд за результатами вирішення спору вважатиме порушеними, невизнаними або оспорюваними, є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

За статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини третя статті 388 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України.

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України майно, відчужене особою, яка не мала на це права, не може бути витребуване у добросовісного набувача (постанови Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц, провадження № 61-17779св18; від 08 січня 2023 року у справі № 200/12998/18, провадження № 61-9170св22).

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) визначено, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Аналогічні висновки також викладені і в постановах Верховного Суду від 23 березня 2021 року у справі № 205/3243/17-ц (провадження № 61-14763св20), від 07 квітня 2021 року у справі № 202/589/18 (провадження № 61-12611св20), від 04 серпня 2021 року у справі № 199/8662/16-ц (провадження № 61-6424св20).

Згідно з частинами першою та другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом з тим, згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 посилався на те, що з 2004 року він разом з ОСОБА_4 проживав однією сім`єю та вели спільне господарство, що встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року у справі № 2012/9068/2012. За період сумісного проживання однією сім`єю на підставі договору купівлі-продажу квартири від 08 серпня 2006 року за спільні кошти вони придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яку зареєстрували за ОСОБА_4 . В подальшому ОСОБА_4 відчужила квартиру своїй матері на підставі договору дарування від 12 березня 2009 року. Вважав, що ОСОБА_4 неправомірно відчужила спірну квартиру без його згоди.

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиційного установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиційного рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відродження у мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).

Подібні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21).

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення (постанова Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17).

ОСОБА_1 в даній справі на підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 і віднесення спірної квартири до спільного сумісного майна посилався на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року у справі № 2012/9068/2012, яке судом обґрунтовано не взято до уваги.

Із змісту рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року вбачається, що у справі № 2012/9068/2012 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна, виник спір щодо поділу предметів домашнього вжитку. Спірна квартира предметом поділу у тій справі не була. Отже, висновки суду щодо придбання ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у спільну власність пральної машини, фотоапарату, праски та іншого рухомого майна в період з 2004 року по 2012 рік підлягають оцінці разом із іншими доказами, однак беззаперечно про придбання у спільну сумісну власність спірної квартири не свідчать.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10 з 2000 року до 18 липня 2006 року.

Отже, неможна вважати, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 мали відносини притаманні подружжю до 18 липня 2006 року, тобто у період, коли ОСОБА_4 перебувала в іншому шлюбі, оскільки це прямо суперечить вимогам ст.25 СК України.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року у справі № 2012/9068/2012 не встановлені обставини, які дозволили б дійти висновку про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували в шлюбних відносинах та вели спільне господарство станом на 08 серпня 2006 року, а саме що у цей час вони вели спільний побут, мали спільний бюджет, спільні витрати, проживали за однією адресою та інше.

Висновки щодо проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_1 відносяться лише до часу придбання рухомого майна, що було предметом спору у тій справі і з них не вбачається, що будь-яке майно було придбано ОСОБА_4 та ОСОБА_1 після розірвання її шлюбу та станом на час придбання спірної квартири.

Відсутні докази також того, що за період з 18 липня 2006 року по 08 серпня 2006 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 заробили достатньо коштів на придбання квартири з урахуванням того, що квартира придбана за 38 000,00 доларів США, а за договором кредиту від 08 серпня 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 боргові зобов`язання ОСОБА_4 становили 29 175,41 доларів США.

Представник позивача наполягав на тому, що зазначені кредитні зобов`язання погашались за рахунок спільних коштів, однак зазначена обставина не впливає на висновки суду, оскільки боргові кредитні зобов`язання ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не були предметом спору у цій справі.

В справі, що є предметом цього апеляційного розгляду, ОСОБА_1 не доведено факт існування єдиного бюджету з ОСОБА_4 , впродовж якого придбана нерухомість, джерело своїх доходів, місце роботи, розмір заробітної плати, та відповідно придбання за спільні кошти квартири та ним не спростовані доводи ОСОБА_4 про те, що він не працював, був безробітним та ніякої фінансової участі у виплаті кредиту на квартиру не надавав.

Враховуючи, що зазначена квартира належала ОСОБА_4 на праві власності та придбана нею за власні кошти, а також кредитні, які погашались нею самостійно, що не спростовано в судовому засіданні, при відчуженні квартири вона діяла на умовах і у спосіб, передбачений законом. Квартира не належала на праві спільної сумісної власності іншій особі, а тому не потребувалась згода ОСОБА_1 на право нею розпорядитися.

Аналогічних висновків дійшли суди в ході розгляду справи № 639/5640/15-ц.

З матеріалів справи вбачається, що у справі № 639/5640/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка також є правонаступником ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , треті особи: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» про поділ майна, визнання договорів дарування недійсним і удаваним предметом позову було, зокрема поділ майна подружжя, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 березня 2021 року у справі № 639/5640/15-ц, яке залишено без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 09 лютого 2023 року та ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2023 року відмовлено у відкритті касаційного провадження на вказані судові рішення, встановлено, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів того, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , набута 08 серпня 2006 року ОСОБА_4 саме в період спільного проживання з ОСОБА_1 , за спільні кошти в результаті спільної праці та з метою задоволення потреб сім`ї. Також не представлено ОСОБА_1 доказів того, що в період часу з 2004 року по 2012 рік ОСОБА_4 та ОСОБА_1 були пов`язані спільним побутом і мали взаємні права та обов`язки.

Суд також не приймає до уваги надану ОСОБА_1 копію постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 21 травня 2007 року, оскільки цей доказ не підтверджує факту спільного проживання та пов`язаності спільним побутом між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в період придбання останньою спірної квартири. Інших доказів на підтвердження своїх вимог позивачем не надано.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що спірна квартира АДРЕСА_2 не була спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , придбана останньою на підставі договору купівлі-продажу за особисті і кредитні кошти, а в подальшому подарована нею своїй матері ОСОБА_5 за договором дарування від 12 березня 2009 року.

Отже відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які заявили свої права на спірну квартиру АДРЕСА_2 у складі спадкового майна, є добросовісними набувачами такого майна, а передбачені законом підстави для витребування у них частини спірної квартири на користь ОСОБА_1 відсутні.

Посилання ОСОБА_1 на те, що у справі № 639/5640/15-ц йому було відмовлено з підстав обраного неналежного способу захисту своїх прав, є неспроможними з огляду на судові рішення у вказаній справі, з яких вбачається, що суди дійшли висновку про відмову у задоволенні позову за безпідставністю та недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 07 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді Ю.М. Мальований

О.Ю. Тичкова