Справа № 346/6474/24
Провадження № 2/346/580/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі головуючого-судді Яремин М.П.

з участю: секретаря Урбанович І.Д.

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Манорик Г.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Заводська селищна рада Чортківського району Тернопільської області як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И В:

свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона перебувала з відповідачем в шлюбі, у якому в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Рішенням Коломийського районного суду Івано-Франківської області від 25.02.2014 року шлюб між сторонами розірвано, вказаного сина залишено проживати з позивачем. На утримання вказаної дитини згідно з рішенням цього ж суду від 25.02.2014 року присуджено з відповідача на користь позивача аліменти в твердій грошовій сумі, а саме 500 грн. щомісячно, до досягнення нею повноліття. За відповідною заявою, 04.08.2017 року державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого листа стягувачу та він знаходиться у позивача. 20.10.2016 року остання зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 , у якому в них народилось двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Разом з дітьми та чоловіком позивач проживає в АДРЕСА_2. Зазначає, що відповідач вихованням сина ОСОБА_3 фактично не займався, самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується із ним, не бере участі у його фізичному і духовному розвитку, не цікавиться його життям, місце його перебування позивачу не відоме. Всю допомогу в утриманні дітей взяв на себе її чоловік ОСОБА_4 , який також оплачує вартість лікування її сина ОСОБА_3 , який є дитиною з інвалідністю. Тому позивач просить позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_3 .

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, вказаних в позовній заяві, а також зазначила, що бажає позбавити відповідача батьківських прав відносно вказаного сина з метою його усиновлення її теперішнім чоловіком задля об`єднання всіх її дітей в одній сім`ї під одним прізвищем.

Її представник, адвокат Манорик Г.Г. вважає, що наявні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, який не цікавиться сином ОСОБА_3 , а останній його не пам`ятає, враховуючи, що шлюб між сторонами розірвано, коли йому було близько 3-х років. Функції батька цієї дитини виконує теперішній чоловік позивача, який відповідача на території місця проживання дитини та позивача не бачив.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, 20.05.20205 року електронною поштою надіслала до суду письмове клопотання, в якому просить розгляд справи проводити без представника селищної ради ( а.с. 109 ).

Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, а саме за зареєстрованим місцем проживання. Причин своїх неявок відповідач суду не повідомив, не звернувся із заявою про розгляд справи в його відсутності та не подав відзив на позов.

За таких обставин, з урахуванням положень ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.

Відповідно до ч. 6 ст.259 ЦПК України складання повного рішення суду відкладено на строк не більш як на десять днів, тобто до 28.05.2025 року з дня закінчення розгляду справи - 21.05.2025 року.

Суд, заслухавши вказаних учасників, свідків, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків.

Відповідно до положень частин 1-3 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно з п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Відповідно до положень п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення і поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно з даними витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № від 09.11.2018 року, ОСОБА_1 05.11.2008 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , у зв`язку з чим змінила прізвище на « ОСОБА_1 » (а.с. 16).

Відповідно до даних свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 01.07.2011 року, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьками вказані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 6).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25.02.2014 року шлюб між сторонами розірвано, малолітнього ОСОБА_3 залишено проживати з позивачем ( а.с. 7).

Згідно з рішенням вказаного суду від 25.02.2014 року з відповідача на користь позивача присуджено аліменти на утримання вказаної дитини в твердій грошовій сумі, в розмірі 500 грн. щомісячно до досягнення цією дитиною повноліття (а.с. 8).

На виконання вказаного рішення Коломийським міськрайонним судом 12.03.2014 року видано відповідний виконавчий лист (а.с.15).

Згідно з постановою головного державного виконавця Коломийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Івано-Франківської області від 04.08.0217 року вказаний виконавчий лист за заявою повернуто стягувачу ( а.с. 14 ).

20.10.2016 року ОСОБА_4 зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 , у зв`язку з чим остання змінила прізвище на « ОСОБА_1 », про що свідчать дані свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого Вінницьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 46 (а. с. 9 ).

ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 - ОСОБА_6 , що стверджується даними свідоцтв про народження серій НОМЕР_3 , виданого 16.01.2018 року, та НОМЕР_4 , виданого 15.10.2020 року, про що складено відповідні актові записи № 21 та №272, їхніми батьками вказані ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ( а.с. 10, 12 ).

Згідно з даними довідки №124, виданої 25.10.2024 року Опорним навчальним закладом " Заводська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів ", ОСОБА_3 регулярно відвідує заняття у школі; мати дитини ОСОБА_1 спілкується з педагогами, відвідує батьківські збори, цікавиться шкільним життям. Батько, ОСОБА_2 , контакту із школою з 23.02.2022 року не підтримує, із вчителями та класним керівником не спілкується ( а.с. 17 ).

Відповідно до довідки, виданої 30.10.2024 року КНП " Центр первинної медико-санітарної допомоги " Чортківської міської ради ОСОБА_1 , остання супроводжує свого сина ОСОБА_3 на всіх профілактичних та медичних оглядах. Батько дитини, ОСОБА_2 , на прийомах жодного разу не був, здоров`ям дитини не цікавиться ( а.с. 18 ).

Згідно з даними посвідчення серії НОМЕР_5 призначено державну соціальну допомогу дитині з інвалідністю до 18 років - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1, законним представником в якому зазначено ОСОБА_1 (а.с.20).

Відповідно до висновку ЛКК №3/1641, виданого лікарсько-консультативною комісією при КНП " Центр первинної медико-санітарної допомоги " Чортківської міської ради 25.10.2024 року, ОСОБА_3 є особою з інвалідністю з дитинства, діагноз: остеобластокластома верхньої щелепи з проростанням у верхню щелепу праворуч (операція 08.11.2022 року ( а.с. 21 )).

Згідно з даними акту №17 від 30.10.2024 року Заводської селищної ради 30.10.2024 року проведено обстеження матеріально-побутових умов проживання позивача в с.Угринь Чортківського району Тернопільської області, де вона проживає зі своєю сім`єю: чоловіком ОСОБА_4 , синами ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , ведуть спільне домашнє господарство, утримують птицю, обробляють город; будинок знаходиться в належному стані, з комфортними умовами для проживання (а.с. 19).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 , дочка позивача, вказала, що ОСОБА_2 , місце перебування якого їй не відоме, не бере жодної участі у житті її брата ОСОБА_3 , не вітає з днем народження, не дарує подарунків, а тому його доцільно позбавити батьківських прав відносно нього.

Свідок ОСОБА_4 , чоловік позивача, в судовому засіданні зазначив, що малолітній ОСОБА_3 проживає разом із ним та матір`ю 8 років; біологічний батько не допомагає і жодного відношення до дитини не має, не з`являвся жодного разу, не телефонував; місце його перебування свідку не відоме. Дитина перебуває повністю на утриманні свідка.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї (постанова ВС у справі № 705/3040/18).

На виконання вимог ст.171 СК України вислухана думка малолітнього ОСОБА_3 , який в судовому засіданні зазначив, що він проживає в АДРЕСА_2 разом із матір`ю, ОСОБА_4 та братами ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . Біологічного батька ОСОБА_2 не знає, останній з ним не спілкується, не виходить на зв`язок; з ОСОБА_2 він не бачився, не знає звідки він, виховує його ОСОБА_4 , який для нього як батько.

В матеріалах даної справи міститься рішення виконавчого комітету Заводської селищної ради Чортківського району Тернопільської області від 22.01.2025 року №11, яким затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 67). У висновку вказано, що після розірвання шлюбу батько дитини самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, не бере участі у вихованні дитини, не спілкується з ним, не бере участі в його духовному та фізичному розвитку, не цікавиться його життям. На засіданні комісії питань захисту прав дитини ОСОБА_3 вказав, що свого рідного батька він не знає та не спілкується з ним, його виховує чоловік матері ОСОБА_4 , якого він вважає своїм татом. Думку ОСОБА_2 щодо позбавлення його батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 не вдалось заслухати, так як місце його перебування не відоме (а.с. 68-69).

У відповідності до ч. 5, 6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Однак, суд, керуючись правилами ч.6 ст.19 СК України, не погоджується з даним висновком, оскільки вважає його не достатньо обґрунтованим, адже в ньому відсутні переконливі дані з посиланням на докази, які б свідчили про винну поведінку батька, свідомого нехтування ними своїми обов`язками щодо виховання сина, а лише міститься загальне посилання на норми законодавства, довідки медичного та навчального закладів, а також на твердженні, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, що може суперечити інтересам неповнолітньої дитини.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до положень п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення і поновлення батьківських прав" суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення ЄСПЛ від 11.07.2017 року у справі «М. С. проти України»).

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18).

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04).

Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції.

З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьком і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції).

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, а згідно з ч. 2 ст.78 цього Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

На підставі досліджених в судовому засіданні доказів суд приходить до висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природних прав, наданих батьку щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися із сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка залишилася проживати з матір`ю. Та обставина, що дитина проживає з матір`ю, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає приймати участь у її вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Враховуючи, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог, а також доказів на підтвердження винної поведінки батька та свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками щодо вказаної дитини, та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав та якнайкращих інтересів дитини, позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав задоволенню не підлягають. Доказів на підтвердження винної поведінки батька та свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками щодо вказаної дитини матеріали справи не містять, а показання свідків, дочки та теперішнього чоловіка позивача, не можуть бути достатні доказами, які підтверджують вказані обставини.

Частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати по справі, понесені позивачем, слід покласти на її рахунок.

На підставі наведеного, ст.ст. 164, 165 СК України, постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», керуючись ст.ст. 5-13, 76-81, 141, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

в задоволенні позову ОСОБА_15 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Заводська селищна рада Чортківського району Тернопільської області як орган опіки та піклування, про позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , батьківських прав щодо його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , уродженка с.Йосиповичі Стрийського району Львівської області, жителька АДРЕСА_2, місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_6 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_7 .

Третя особа: Заводська селищна рада Чортківського району Тернопільської області як орган опіки та піклування, смт. Заводське, вул. Чарнецького, 7, Чортківського району Тернопільської області, .

Повний текст рішення складено 28 травня 2025 року.

Суддя: Яремин М. П.