Справа № 689/147/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року селище Ярмолинці

Ярмолинецький районний суд Хмельницької області у складі:

головуючого - судді Кульбаби А.В.,

з участю: секретаря судового засідання - Лебеденко О.М.,

розглянувши в судовому засіданні в загальному позовному провадженні в залі суду в селищі Ярмолинці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту режиму окремого проживання подружжя, встановлення факту особистої власності на житловий будинок, визнання за позивачем права власності на житловий будинок та припинення права спільної сумісної власності на житловий будинок,

встановив:

Позивачка звернулася із позовом до відповідача про встановлення факту режиму окремого проживання подружжя, встановлення факту особистої власності на житловий будинок, визнання за позивачем права власності на житловий будинок та припинення права спільної сумісної власності на житловий будинок. В позові зазначила, що 4 листопада 1989 року вона зареєструвала шлюб із ОСОБА_2 . З 1999 року шлюбні відносини між ними були припинені, вона переїхала на постійне місце проживання в Україну, а він залишився проживати в росії, де і отримав громадянство. Офіційно їх шлюб було розірвано рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 16 жовтня 2012 року. У рішенні суду зазначено, що шлюбні відносини між ними припинені із 1999 року. Розподілу майна між ними не було. 7 березня 2000 року у свою особисту приватну власність вона набула житловий будинок, який придбала за власні грошові кошти. ОСОБА_2 на купівлю будинку не надавав. На даний час вона вирішила продати свій будинок, але цього зробити не може, оскільки житловий будинок набутий під час офіційного шлюбу із ОСОБА_2 , тому він є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Просила суд встановити факт режиму окремого проживання подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 1999 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ; встановити факт особистої власності ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 , розмір частки - 1; визнати за позивачем право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , припинивши право спільної сумісної власності.

В судове засідання позивач не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує.

Відповідач в судовому засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи.

Суд, допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справи, приходить до висновку, що позов слід задоволити частково.

Судом встановлено, що 4 листопада 1989 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, що посвідчений Ольчанською селищною радою Оймяконського район ЯАРСР, актовий запис № 12. Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 16 жовтня 2012 року шлюб між ними було розірвано (а.с. 6-8).

7 березня 2000 року позивач, ОСОБА_1 (покупець), придбала у ОСОБА_3 (продавець) житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 . Продаж житлового будинку вчинено за 25 648 грн. Зазначена обставина підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку, що посвідчений приватним нотаріусом Ярмолинецького районного нотаріального округу Динько Г.А. (а.с. 9-10). Зазначений Договір купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Ярмолинецького райнотокругу Динько Г.А. 07.03.2000р., зареєстровано в КП «Ярмолинецьке БТІ» за р/№ 452 07.03.2000р.

Позивачка 20 листопада 2024 року звернулася до приватного нотаріуса Хмельницького районного нотаріального округу Стожик Н.В. для оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 . Однак, нотаріус відмовила їй на тій підставі, що житловий будинок був набути позивачем під час перебування в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , тому він є спільною сумісною власністю подружжя (а.с. 20).

Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 16 жовтня 2012 року встановлено, що з 1999 року сторони не підтримують шлюбні стосунки, проживають окремо та не ведуть спільне господарство (а.с. 7-8).

Допитана в якості свідка ОСОБА_4 суду повідомила, що позивачка є її сусідкою, яка приїхала проживати в селище Ярмолинці в 1997-1999 роках. В селищі Ярмолинці ОСОБА_1 придбала житловий будинок по АДРЕСА_1 . Її чоловіка вона жодного разу не бачила, і ОСОБА_2 вона не знає.

Свідок ОСОБА_5 показала суду, що ОСОБА_6 була її сусідкою. Позивачка в житловому будинку АДРЕСА_1 проживала одна, працювала в магазині «Економ». Приїхала проживати в селище Ярмолинці в 1998-2000 роках. ЇЇ чоловіка вона не бачила, ОСОБА_2 не знає.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З урахуванням того, що на майно, яке придбане за час шлюбу, поширюється презумпція спільності права власності подружжя на майно, то тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на ту особу, яка її спростовує.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що: «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано, що: «статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено, що: «відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 лютого 2022 року у справі № 504/1126/19 (провадження № 61-18866 св 21) зроблено висновок, що «при вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України. Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України. На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю».

Відповідно до ч. 6 ст. 57 Сімейного кодексу України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Позивачка під час судового розгляду спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (житловий будинок АДРЕСА_1 .

Так, зібрані по справі письмові докази: рішення Ярмимолинецького районного суду Хмельницької області від 16 жовтня 2012 року (а.с. 7-8), договір купівлі-продажу житлового будинку від 7 березня 2000 року (а.с. 33), відсутність згоди чоловіка позивачки, ОСОБА_2 , на придбання нерухомого майна під час посвідчення договору купівлі-продажу приватним нотаріусом, показання свідків, суд приходить до переконання, що вказаний житловий будинок позивачка придбала за час окремого проживання з її чоловіком, ОСОБА_2 , у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, тому суд визнає житловий будинок АДРЕСА_1 її особистої приватною власністю.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18, пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19, пункт 14)).

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, по захист якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (схожі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18, пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі

№ 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18, пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19, підпункт 7.23) та від 16 листопада 2022 року у справі № 911/3135/20 (провадження 12-10гс22, підпункт 8.47)).

Крім того, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 58 постанови від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20), пункті 23 постанови від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)та підпункті 8.49 постанови від 16 листопада 2022 року у справі № 911/3135/20 (провадження № 12-10гс22), спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.

Таким чином, належним та ефективним способом захисту прав, свобод та законних інтересів позивача є припинення права спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на житловий будинок АДРЕСА_1 ; визнання за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

У задоволенні інших позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру позовних вимог. Так, оскільки позов позивачки задоволено повністю, тому необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 4 374 грн. 20 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 77-81, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України,

вирішив:

Позов задоволити частково.

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; зареєстрована в АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) право особистої приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (підстава набуття права власності: Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Ярмолинецького райнотокругу Динько Г.А. 07.03.2000р. за р/№ 452 та зареєстровано в МП Ярмолинецьке БТІ 07.03.2000р.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; зареєстрована в АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 4 374 грн. 20 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлений 23 травня 2025 року.

Суддя А.В. Кульбаба