ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2225/25 Справа № 201/9920/24 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро Дніпропетровської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Балашов Сергій Володимирович, на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2024 року в цивільній справі номер 201/9920/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що сторони мали шлюбні відносини і двох неповнолітніх дітей; відносини не склалися, разом не мешкають. Позивачка звернулася до суду з питанням стягнення аліментів і такі аліменти були стягнені, судом видані виконавчі листи, які пред`явлені до виконання; 20 жовтня 2023 року у відповідача по відношенню до позивачки виникли грошові зобов`язання. 19 жовтня 2023 року і 20 жовтня 2023 року позивачка перевела на рахунок відповідача НОМЕР_1 )68928115 як помилково отримані 30358,00 грн, оскільки вважала, що відповідач помилився реквізитами і замість реквізитів державної виконавчої служби при сплаті аліментів ввів в Приват24 реквізити позивачки, цей факт підтверджується банківською випискою по картковому рахунку від 23 травня 2024 року.

Однак відповідач в подальшому надав платіжні доручення від 19 жовтня 2023 року державному виконавцю Соборного відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі ПМУ МЮ (м. Одеса) в виконавчих провадженнях №73538489 і 73638324. Відповідач фактично, не сплативши жодної гривні, використав зазначені вище платіжні доручення для зарахування погашення заборгованості по аліментам у розмірі 30358,00 грн в виконавчих провадженнях №73538489 і 73638324.

Відповідно до виконавчих документів вказані платежі зазначені як помилково зараховані платежі відповідача від 19 жовтня 2023 року і 20 жовтня 2023 року, а тому повернуті відповідачу 19 і 20 жовтня 2023 року та не були зараховані як погашення заборгованості по аліментам перед позивачкою у вказаних виконавчих провадженнях №73538489 і 73638324.

Тобто, фактично відповідач безпідставно отримав від позивачки кошти в сумі 30358,00 грн, використав їх для сплати заборгованості по аліментам, не повернув їх позивачці, і тому повинен сплатити їй суму боргу у розмірі 30358,00 гривень.

Отже, на момент перерахування коштів у позивачки перед відповідачем були грошові зобов`язання по аліментам, але вони не виконані, а тому вказана сума коштів зберігається у відповідача без достатньої правової підстави. Позивачкою було направлено відповідачу вимогу про повернення вказаної суми грошових коштів, проте відповідач не вказану вимогу не відреагував, грошові кошти не повернув, фактично отримана відмова.

Позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 30358,00 грн та судові витрати, задовольнивши уточнений позов у повному обсязі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодилась позивачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Балашов С.В., подала апеляційну скаргу, просила скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2024 року та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, стягнути з відповідача судові витрати.

Доводами апеляційної скарги наведено, що в оскаржуване рішення суду винесено без урахування дійсних обставин справи, з порушеннями норм матеріального та процесуального права.

Під час розгляду справи встановлено, що 19 і 20 жовтня 2023 року позивачкою на рахунок відповідача були помилково зараховані грошові кошти в розмірі 30358,00 грн. Помилка позивачки була обумовлена тим, що вона помилково вважала зарахування грошових коштів на інший банківський рахунок, ніж нею було зазначено при її зверненні до Державної виконавчої служби неналежним виконанням аліментного зобов`язання відповідача перед позивачкою, тому вона перевела на рахунок відповідача 30358,00 грн і попросила сплатити їх пізніше у встановленому законом порядку на свій банківський рахунок для аліментів. Наявність вказаної помилки, про яку позивачка відразу повідомила відповідача. стала подією, скориставшись якою, відповідач безпідставно набув майно, що належить позивачці.

Встановивши, що на рахунок відповідача позивачкою помилково зараховано грошові кошти двома переказами у розмірі 30358,00 грн, а у подальшому ним за рахунком здійснено видаткові операції і не повернуто грошові кошти позивачці, незважаючи на те, що відповідач вважає ці гроші подарунком, позивачка обґрунтовано вважає, що грошові кошти у розмірі 30358,00 грн вважаються отриманими відповідачем безпідставно у розумінні статті 1212 ЦК України та є такими, що підлягають поверненню.

Суд першої інстанції, встановивши беззаперечні підстави для задоволення позову, по факту відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог, вказуючи на те, що позивач поводиться суперечливо, якщо згодом починає вимагати повернення безпідставно сплачених коштів, при цьому суд зазначив, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо позивач знала, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте все одне здійснювала таку сплату.

Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу не до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі з 17 жовтня 1998 року і мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

08 серпня 2023 року шлюб сторін було розірвано.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 20 липня 2023 року стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання його малолітніх дітей: синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі 7500,00 грн на кожну дитину щомісячно до досягнення ними повноліття, стягуючи аліменти на користь матері дитини - ОСОБА_1 , починаючи стягнення з дня пред`явлення позову, а саме з 28.06.2023 року.

З виписки про рух коштів на банківській картці/рахунку ОСОБА_1 та платіжних інструкцій вбачається, що 19 жовтня 2023 року і 20 жовтня 2023 року позивачка перевела на рахунок відповідача, зокрема, грошові кошти у розмірі 15179,00 грн та 15179,00 грн, що у загальній сумі складає 30358,00 грн (а.с. 6-7, 8).

Відповідно до листа Соборного відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі ПМУ МЮ (м. Одеса) від №76237/28 від 25 червня 2024 року зараховано платежі від 23 і 20 жовтня 2023 року в рахунок сплати аліментів за червень, липень і серпень 2023 року у виконавчих провадженнях №73538489 і 73638324 (а.с. 9-11).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає нормам закону та обставинам справи.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом віддала.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 753/15556/15-ц дійшла висновку, що у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати.

Правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Тлумачення статей 1212, 1215 ЦК України свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад, зокрема добросовісності.

В основі доктрини venire contra factum proprium лежить принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Якщо особа здійснила сплату грошових коштів, знаючи, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для їх сплати, а згодом вимагає повернення сплачених грошових коштів, то така особа поводиться суперечливо й безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України.

Аналогічний висновок наведено у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2024 року у справі №127/12240/22.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі з 17 жовтня 1998 року і мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

08 серпня 2023 року шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 20 липня 2023 року стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання його малолітніх дітей: синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 7500,00 грн на кожну дитину щомісячно, до досягнення ними повноліття, стягуючи аліменти на користь матері дитини - ОСОБА_1 , починаючи стягнення з дня пред`явлення позову, а саме з 28.06.2023 року.

Відповідно до листа Соборного відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі ПМУ МЮ (м. Одеса) від №76237/28 від 25 червня 2024 року зараховано платежі від 23 і 20 жовтня 2023 року в рахунок сплати аліментів за червень, липень і серпень 2023 року у виконавчих провадженнях №73538489 і 73638324.

Відтак, судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачка ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_2 кошти, знаючи, що між нею та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, позивачка добровільно сплачувала кошти, а тому поведінка позивачки є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог, з яким погоджується апеляційний суд, оскільки позивачка не була зобов`язана перераховувати кошти внаслідок відсутності будь-яких договірних відносин із відповідачем, а також будь-яких інших зобов`язань, проте вона здійснила цей платіж, тому її поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: