ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/861/25 Справа № 184/262/24 Суддя у 1-й інстанції - Томаш В. І. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2025 року м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Остапенко В.О.

суддів Бондар Я.М., Корчистої О.І.

сторони:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Ходіна Надія Володимирівна, на заочне рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 01 липня 2024 року, яке ухвалено суддею Томашем В.І. в м. Покров Дніпропетровської області, повний текст рішення складено 01 липня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2024 року ТОВ «Коллект Центр» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що 25 червня 2021 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та ОСОБА_1 укладено Договір позики № 2599422. Договір позики укладено в електронній формі шляхом підписання електронним підписом відповідача (вчиненим одноразовим ідентифікатором з урахуванням положень ч. 6 і 12 п. 1 ст. 3, п. 12 ст. 11, ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 1 ст. 205 Цивільного Кодексу України.

09 лютого 2022 року між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу № 09/02-2022, відповідно до якого ТОВ «Маніфою» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до Боржників за Договорами позики, у т.ч. за Договором позики № 2599422 від 25 червня 2021 року, що укладений між ТОВ «Маніфою» та ОСОБА_1 .

У свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило права грошової вимоги до Боржників ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» відповідно до Договору відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023 року, в тому числі за Договором позики № 2599422 від 25 червня 2021 року, що укладений між ТОВ «Маніфою» та ОСОБА_1

Оскільки, відповідач не належним чином виконувала взяті на себе кредитні зобов`язання, станом на 09 січня 2024 року утворилась заборгованість в сумі 63 105,61 грн. Проте позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в сумі 48 000,00 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 028,00 грн та понесені витрати на правому допомогу у розмірі 13 000,00 грн.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 01 липня 2024 року позовні вимоги ТОВ «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики № 2599422 від 25 червня 2021 року у розмірі 48 000,00 грн, понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 028,00 грн та понесені витрати на правому допомогу у розмірі 13 000,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Ходіна Н.В., зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права, неповним з`ясуванням усіх обставин справи, не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необгрунтованим, тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачкою кредитних коштів. Вважає, що відповідь ТОВ «Універсальні платіжні рішення» не є документом первинної бухгалтерської документації та належним доказом на підтвердження факту виникнення між сторонами правовідносин з кредитування та отримання відповідачкою кредитних коштів, а лише є підтвердженням проведення платежу в системі.

Посилається на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження реєстрації відповідача в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, отримання ним логіну та паролю в даній системі, подання заявки на отримання кредиту, а також ознайомлення з усіма істотними умовами договору.

Зазначає про відсутність доказів на підтвердження набуття ТОВ «Коллект Центр» права грошової вимоги до ОСОБА_1 за спірним договором.

Не погоджується з наданим позивачем розрахунком заборгованості та звертає увагу суду, що проценти були нараховані після закінчення терміну кредитування, який становив 30 днів.

Крім того, розмір стягнутих витрат на правову допомогу, вважає таким, що не відповідає критеріям розумності, справедливості та співмірності, а копію платіжної інструкції неналежним доказом, оскільки остання містить інформацію про інші справи, крім спірної.

Від ТОВ «Коллект Центр», в інтересах якого діє Ткаченко М.М., надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому представник посилається на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, оскільки відповідач здійснила дії, спрямовані на укладення договору позики, шляхом заповнення заяви про надання (отримання) позики на сайті позикодавця, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору. Зазначає, що матеріали справи містять всі належні докази на спростування доводів апеляційної скарги. Звертає увагу суду, що відповідачка тривалий час здійснювала погашення заборгованості, що свідчить про визнання умов договору та підтвердження факту отримання коштів. Крім того, строк договору було тричі продовжено шляхом укладення додаткових угод, отже нарахування відсотків здійснювалось в межах строку кредитування, визначеного та погодженого сторонами договору. Щодо розміру витрат на правничу допомогу зазначає, що стороною відповідача не надано обґрунтування неспівмірності витрат зі складністю справи та не надано суду будь-яких доказів на підтвердження такої позиції. Підсумовуючи викладене, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Від ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Ходіна Н.В., надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, яку обґрунтовує доводами, викладеними в апеляційній скарзі, та також зазначає, що розмір нарахованих позивачем відсотків, є несправедливим та порушує принцип рівності сторін договору, учасником якого є відповідач, як споживач. Крім того, щодо витрат на правничу допомогу, повторно звертає увагу суду, що позивачем надано одну і ту ж платіжну інструкцію про сплату витрат на правому допомогу до різних справ, включаючи і вказану справу, також зазначає, що позов підписану та подано до суду особисто директором ТОВ «Коллект Центр», а не Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс».

Від ТОВ «Коллект Центр», в інтересах якого діє Ткаченко М.М., надійшли заперечення на відповідь на відзив, де зазначає, що спірний договір відповідає вимогам чинного законодавства та вільному волевиявленню сторін. Щодо розміру витрат на правничу допомогу вважає, що позивач надав суду достатні, належні та достовірні докази на їх підтвердження. Крім того, суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу без відповідних дій з боку іншої сторони, проте, відповідачка із клопотанням про зменшення витрат на правничу допомогу не зверталась.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст.7, ч. 1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 25 червня 2021 року між ТОВ «Маніфою» та ОСОБА_1 укладено договір позики № 2599422, відповідно до умов якого відповідачці були надані кошти у сумі 4800,00 грн зі строком позики до 25 липня 2021 року (30 днів), базова процентна ставка за позикою: фіксована 1,99000 % від суми позики за кожен день користування позикою (а.с. 6-9).

Додатковою угодою № 1 до Договору позики № 2599422 від 25 червня 2021 року сторони погодили продовжити строк позики на 30 днів - до 22 серпня 2021 року, залишок заборгованості за сумою позиви складає 4800,00 грн, середньоденний розмір процентів за користування позикою: базовий 1,9900% (а.с. 12 зворот-13).

Додатковою угодою № 2 до Договору позики № 2599422 від 25 червня 2021 року сторони погодили продовжити строк позики на 30 днів - до 21 вересня 2021 року, залишок заборгованості за сумою позиви складає 4800,00 грн, середньоденний розмір процентів за користування позикою: базовий 1,9900% (а.с. 14 зворот-15).

Додатковою угодою № 3 до Договору позики № 2599422 від 25 червня 2021 року сторони погодили продовжити строк позики на 30 днів - до 29 жовтня 2021 року, залишок заборгованості за сумою позиви складає 4800,00 грн, середньоденний розмір процентів за користування позикою: базовий 1,9900% (а.с. 16 зворот-17).

09 лютого 2022 року між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу № 09/02-2022, відповідно до якого ТОВ «Маніфою» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до Боржників за Договорами позики, у т.ч. за Договором позики № 2599422 від 25 червня 2021 року, що укладений між ТОВ «Маніфою» та ОСОБА_1 (а.с. 23-28).

10 січня 2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» відступило права грошової вимоги до Боржників ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» відповідно до Договору відступлення права вимоги № 10-01/2023, в тому числі за Договором позики № 2599422 від 25 червня 2021 року, що укладений між ТОВ «Маніфою» та ОСОБА_1 (а.с. 29-36).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог у зв`язку із відсутністю оплати за кредитом з боку відповідача та стягнення заборгованості за відсотками, яка підтверджується розрахунком заборгованості, а також витрат на правничу допомогу.

Колегія суддів апеляційного суду не може у повній мірі погодитись з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України.)

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Пунктами 5, 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Правилами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно доЗакону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205,207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.

Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.

Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20), від 10.06.2021 у справі №234/7159/20 (провадження № 61-18967св20), які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію».

Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму (ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»).

Як вбачається з матеріалів справи, 25 червня 2021 року між ТОВ «Маніфою» та ОСОБА_1 укладено договір позики № 2599422, відповідно до умов якого відповідачці були надані кошти у сумі 4800,00 грн зі строком позики до 25 липня 2021 року (30 днів), базова процентна ставка за позикою: фіксована 1,99000 % від суми позики за кожен день користування позикою (а.с. 6-9).

ОСОБА_1 прийняла умови та правила надання банківських послуг шляхом обміну електронними повідомленнями за допомогою одноразових ідентифікаторів, які підписано останнім відповідно до вимог ч. 6, 8 ст.11, ст.12 ЗУ «Про електронну комерцію». На спростування вказаних обставин доказів не подано.

Згідно до повідомлення ТОВ «Універсальні платіжні рішення», 25 червня 2021 року було перераховано кошти на суму 4800,00 грн на платіжну картку НОМЕР_1 , номер транзакції в системі iPay.ua 95141546.

Заперечуючи проти перерахування кредитних коштів, відповідачка не була позбавлена можливості надати суду відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження цих доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до них. Таким чином, апеляційний суд вважає доведеною обставину отримання відповідачкою грошових коштів у порядку та на умовах, що визначені укладеними договорами.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що вона не укладала договір, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вказаний договорів підписаний електронним підписом, використання яких не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора.

Доказів того, що персональні дані відповідачки (копія паспорта громадянина України, реквізити банківської картки на яку первісними кредиторами здійснювалося перерахування позичених грошових коштів № НОМЕР_1 ) були використані товариством для укладення кредитного договору від її імені, відповідачкою не надані. До правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно неї шахрайських дій не зверталася, як і не оскаржувала правомірність укладених договорів.

Вказане, на думку колегії суддів, свідчить саме про волевиявлення відповідачки щодо встановлення кредитних правовідносин з первісним кредитором ТОВ «Маніфою».

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Положеннями ст. ст. 1077,1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Встановлено, що 09 лютого 2022 року між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу № 09/02-2022, відповідно до якого ТОВ «Маніфою» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до Боржників за Договорами позики, у т.ч. за Договором позики № 2599422 від 25 червня 2021 року, що укладений між ТОВ «Маніфою» та ОСОБА_1 (а.с. 23-28).

10 січня 2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» відступило права грошової вимоги до Боржників ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» відповідно до Договору відступлення права вимоги № 10-01/2023, в тому числі за Договором позики № 2599422 від 25 червня 2021 року, що укладений між ТОВ «Маніфою» та ОСОБА_1 (а.с. 29-36).

Як вбачається із розрахунку заборгованості від ТОВ «Вердикт капітал», заборгованість фізичної особи ОСОБА_1 перед ТОВ «Вердикт Капітал» станом на 10 січня 2023 року заборгованість по основній сумі кредиту становить 4800,00 грн, заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 10 065,61 грн (а.с. 21).

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданий ТОВ «Коллект Центр», станом на 09 січня 2024 року заборгованість за тілом кредиту складає 4800,00 грн, заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 58 305,61 грн (а.с. 22).

Колегія суддів вважає за доцільне звернути увагу, що Пунктом 2.2. Договору факторингу №09/02-2022 від 09 лютого 2022 року передбачено, що відповідно до умов цього договору фактор набуває права на всі суми, які він одержить на виконання вимоги від боржників, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані фактором суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

За цим Договором клієнт відступає факторові право грошової вимоги до боржників виключно в частині тих сум заборгованості, що визначені в реєстрах боржників (п. 2.3. Договору).

В пункті 3.1. Договору зазначено, що укладанням цього договору клієнт гарантує, що йому належить право вимоги до боржників, зазначених у реєстрі боржників, а також гарантує, що строк платежу за рахунками за договорами про надання фінансових послуг настав.

З моменту переходу прав вимоги до фактора, відповідно до умов 6.1. цього Договору клієнт не має права проводити будь-які операції відносно заборгованості боржників, окрім уточнень сум боргу(п. 6.5. Договору).

З вищенаведеного слідує, що перший фактор ТОВ «Вердикт Капітал» та другий фактор ТОВ «Коллект Центр», не були наділені правом подальшого нарахування кредитної заборгованості за договором позики № 2599422 від 25 червня 2021 року, а тому такі нарахування не беруться до уваги.

Колегія суддів звертає увагу, що вказаний договір не містить умов нарахування відсотків після закінчення строку користування кредитом, який становить 30 днів. Натомість, всупереч вищевикладеному, заборгованість нарахована відповідачці за період, який перевищує період, встановлений договором та додатковими угодами.

Згідно матеріалів справи, відсотки за користування кредитними коштами нараховано за договором позики № 2599422 від 25 червня 2021 року за періоди, коли у кредитора, право вимог якого відійшло ТОВ «Вердикт Капітал», а потім до позивача ТОВ «Коллект Центр», не виникало права на нарахування відсотків за користування кредитними коштами.

У постанові Об`єднаної палати КГС Верховного Суду від 02.10.2020 № 911/19/19 суд зазаначив, що суд має з`ясувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується; у разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання та максимального розміру стягуваних сум нарахувань.

Колегія суддів бере до уваги строки кредитування, розміри відсотків, визначені в кредитному договорі та, провівши розрахунок розміру відсотків за користування кредитними коштами, дійшла висновку, що з ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь позивача заборгованість за відсотками за договором позики № 2599422 від 25 червня 2021 року в сумі 10 065,61 грн.

Оскільки, ОСОБА_1 за укладеним договором не сплачувала заборгованість ні попередньому, ні новим кредиторам, за кредитним договором утворилася заборгованість у загальному розмірі 14865,61 грн, яка складається із заборгованості за сумою позики, що складає 4 800,00 грн, та заборгованості за процентами 10 065,61 грн, що підтверджуються розрахунком заборгованості від 09 лютого 2022 року (а.с. 18 зворот-19), тому доводи апеляційної скарги про недоведеність позовних вимог не заслуговують на увагу.

Будь-яких доказів, які б спростували проведений позивачем розрахунок заборгованості чи спростовували факт укладення договору позики відповідачкою не надано.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «Коллект Центр» до ОСОБА_1 є обґрунтованими, однак не погоджується з розміром стягнутої заборгованості, тому рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про стягнення з відповідачки 14 865,61 грн.

Щодо розміру витрат на правничу допомогу колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги обґрунтованими та зазначає наступне.

Положеннями ст. ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків,спеціалістів,перекладачів,експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів,проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням,забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року по справі № 596/2305/18.

Таким чином, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

Вказана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується із правовою позицією, викладеною: в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19; у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20), від 19 серпня 2020 року у справі № 195/31/16-ц (провадження № 61-15811св19); у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: від 18 листопада 2020 року у справі №922/3706/19, від 17 грудня 2020 року у справі № 922/3708/19.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Рішенням суду першої інстанції стягнуто з відповідача понесені позивачем витрати на правову допомогу в розмірі 13 000 грн.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивач надав суду Договір № 02-01/2023 про надання правової допомоги від 02 січня 2024 року (а.с. 47 зворот-48 зворот), прайс-лист АО «Лігал Ассістанс» про розмір послуг (а.с. 49-49 зворот), платіжну інструкцію № від 10 січня 2024 року про перерахування ТОВ «Коллект Центр» на рахунок Лігал Ассістанс АО платежу у розмірі 51 000,00 грн, згідно договору № 02-01/2023 від 02 січня 2023 року про надання правової допомоги (а.с. 50), заявка про надання юридичної допомоги № 382 від 02 січня 2024 року з ціною послуг в розмірі 13 000 грн (а.с. 51), Акт № 2 про надання юридичної допомоги від 08 січня 2024 року (а.с. 52).

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №75/9215/15-ц вказано, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.

Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).

Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі.

Однак, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності.

Враховуючи складність справи, час, витрачений адвокатом на виконання наданих послуг, обсяг наданих послуг та виконаних робіт, також враховуючи часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 4000,00 грн., що є співмірним з наданим адвокатським об`єднанням обсягом послуг, які відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Згідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 937,77 грн.

Крім того, з позивача на користь відповідачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3135,34 грн за подання відповідачем апеляційної скарги, пропорційно до задоволених вимог скарги.

За таких обставин, враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, заочне рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 01 липня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «Коллект центр».

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Ходіна Надія Володимирівна, - задовольнити частково.

Заочне рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 01 липня 2024 року- скасувати.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» заборгованість за Договором позики № 2599422 від 25 червня 2021 року, у розмірі 14 865,61 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4800,00 грн та заборгованість за відсотками в розмірі 10 065,61 грн.

У задоволенні решти позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» судовий збір у розмірі 937,77 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» витрати на правову допомогу у розмірі 4000,00 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3135,34 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 16 травня 2025 року.

Головуючий

Судді