Провадження № 6/750/89/25
У Х В А Л А

22 травня 2025 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова у складі:

суддіСупруна О.П.,
секретар Щибря Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, у справі № 750/10125/20 за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів,

у с т а н о в и в :

23.04.2025 ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду

м. Чернігова із заявою про визнання судового наказу частково таким, що не підлягає виконанню, у справі № 750/10125/20 за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів. Зазначає, що станом на 18.12.2024 його переплата зі сплати аліментів складає 3 051,62 грн, а тому наявні підстави для визнання дубліката судового наказу таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення аліментів по 18.12.2024 (включно). Крім того, виконавчий документ повернуто стягувачу за її заявою, проте вона не позбавлена можливості повторно пред`явити його на виконання.

Учасники справи у судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи оповіщалися в установленому законом порядку, про причини неявки не повідомили.

За правилом частини третьої статті 432 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України) неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви, тому суд вважає за можливе розглянути дану заяву за відсутності учасників справи.

На підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом установлено, що судовим наказом Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.11.2020 стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку і не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06.11.2020 та до досягнення дитиною повноліття (а.с. 18).

19.11.2020 ОСОБА_2 отримано судовий наказ для пред`явлення його до виконання (а.с. 21).

Ухвалою суду від 19.01.2021 відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу про стягнення аліментів у справі № 750/10125/20 (а.с. 37-40).

Ухвалою суду від 10.02.2021 відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу № 750/10125/20, виданого 16.11.2020 Деснянським районним судом м. Чернігова, таким, що частково не підлягає виконанню (а.с. 58-61).

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 13.04.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 19.01.2021 без змін (а.с. 99-105).

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 26.04.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 10.02.2021 у справі за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_1 , повернуто особі, яка її подала (а.с. 107).

Ухвалою суду від 08.07.2021 зупинено виконання судового наказу № 750/10125/20 від 16.11.2020, виданого Деснянським районним судом м. Чернігова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини, до розгляду заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (а.с. 123-124).

Постановою державного виконавця Деснянського відділу ДВС у місті Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Кривденко М.О. від 13.07.2021 судовий наказ № 750/10125/20 (провадження № 2-н/750/2342/20), виданий Деснянським районним судом м. Чернігова 18.11.2020, повернутий стягувачеві ОСОБА_2 за її заявою (а.с. 133 на звороті-134).

Ухвалою суду від 14.07.2021 відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу № 750/10125/20, виданого 16.11.2020 Деснянським районним судом м. Чернігова, таким, що не підлягає виконанню (а.с. 136-138).

Ухвалою суду від 21.03.2024 задоволено заяву ОСОБА_2 про видачу дубліката судового наказу у справі № 750/10125/20 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_1 ; видано дублікат судового наказу № 750/10125/20, виданого 16.11.2020 Деснянським районним судом м. Чернігова про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку і не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06.11.2020 та до досягнення дитиною повноліття (а.с. 147-148).

На підставі вказаного дубліката судового наказу, 18.04.2024 Деснянським ВДВС у м. Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження № 74788660.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України) однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Виконання рішення суду будь-якої інстанції необхідно розглядати як важливу частину «судового провадження» відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а отже принцип справедливого правосуддя розповсюджується і на цю стадію судового провадження.

Відповідно до статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Згідно частиною третьою статті 431 ЦПК України виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами.

Відповідно до частини першої, другої статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково, або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Про виправлення помилки в виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом (частина четверта статті 432 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 2-4671/11 зроблено правовий висновок, що підстави визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, прийнято поділяти на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання й інші, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені в цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок установити, з яких підстав може бути визнано виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Отже, до підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

Ураховуючи імперативні приписи статті 129-1 Конституції України, статті 18 ЦПК України щодо обов`язковості виконання судового рішення, що набрало законної сили, положення статті 432 ЦПК України визначає можливість визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, лише за наявності для цього безумовних і безспірних підстав, тобто є процедурною нормою, що врегульовує правовідносини між боржником і стягувачем на стадії виконання рішення.

Крім того, за своїм змістом частина друга статті 432 ЦПК України передбачає визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню як повністю так і частково, а тому підстави якими заявник обґрунтовує свою заяву можуть бути наслідком як повного так і часткового визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а отже як повного так і часткового задоволення заяви, поданої відповідно до цієї норми закону.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 20.02.2019 у справі N 2-4671/11, від 17.10.2019 у справі N 2-3558/2010 та від 24.06.2020 у справі N 520/1466/14-ц.

Обґрунтовуючи свої вимоги заявник вказував, що станом на 18.12.2024 його переплата зі сплати аліментів складає 3 051,62 грн, а тому наявні підстави для визнання дубліката судового наказу таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення аліментів по 18.12.2024 (включно).

За відомостями з Автоматизованої системи виконавчого провадження від 02.05.2025, Деснянським ВДВС у м. Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 18.04.2024 відкрито виконавче провадження № 74788660 з виконання дубліката судового наказу № 750/10125/20 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів.

Із копії постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 27.12.2024, винесеної головним державним виконавцем Деснянського ВДВС у м. Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Данілевською І.В., убачається, що дублікат судового наказу № 750/10125/20 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів повернуто стягувачу за її заявою; заборгованість на 27.12.2024 відсутня (а.с 153).

Повернення виконавчого документа стягувачу не є закінченням виконавчого провадження, оскільки це різні стадії виконавчого провадження, які мають різні підстави виникнення та наслідки. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом, а повернення виконавчого документа не позбавляє стягувача права на повторне звернення виконавчого документу до примусового виконання.

Крім того, відповідно до положень статті 179 Сімейного кодексу України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Водночас, вимога про повернення коштів, витрачених на забезпечення життєдіяльності дитини, не відповідає інтересам дитини.

У даній справі аліментні кошти витрачались на утримання дитини за відсутності будь-якої несумлінності з боку стягувача, зворотного боржником не доведено. Ураховуючи викладене, повернення аліментів може зашкодити інтересам дитини та поставити під загрозу її право на належний рівень життя та гармонійний розвиток її особистості.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Ураховуючи те, що відповідно до частини першої статті 179 Сімейного кодексу України саме дитина є власником одержаних на її утримання аліментів, а концепція забезпечення найкращих інтересів дитини є провідною у вітчизняному та міжнародному сімейному праві, вимоги заявника про повернення сплачених на утримання власної дитини аліментів не ґрунтуються на вимогах закону, зокрема і статті 1215 ЦК України.

Із огляду на викладені обставини в їх сукупності, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви та визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, а також стягнення грошових коштів у вигляді аліментів, які отримані стягувачем унаслідок примусового виконання судового наказу про стягнення аліментів, оскільки в розумінні положень закону такі грошові кошти поверненню не підлягають.

Стаття 432 ЦПК України передбачає можливість стягнення на користь боржника безпідставно одержаного стягувачем за виконавчим документом застосовується не самостійно, а у взаємозв`язку з положеннями глави 83 Цивільного кодексу України "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави", у якій міститься визначення безпідставно набутого майна, порядок повернення такого майна, а також види безпідставно набутого майна, яке поверненню не підлягає. Оскільки аліменти відносяться до безпідставно набутого майна, яке поверненню не підлягає, і платником не доведено наявності виключень із цього загального правила, аліменти, отримані стягувачем, не підлягають стягненню на користь боржника.

Ураховуючи викладене, керуючись статтями 258-261, 352, 354, 432 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, у справі № 750/10125/20 за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів, відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею та може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення.

Суддя