Справа № 604/561/25
Провадження № 6/604/11/25
У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року селище Підволочиськ

Підволочиський районний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Сіянка В.М.,

при секретарі Феньо О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Підволочиськ справу за поданням старшого державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Деревянчук Х.О. про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи, -

встановив:

До Підволочиського районного суду Тернопільської області надійшло подання державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Деревянчук Х.О. про примусове проникнення до житла чи іншого володіння ОСОБА_1 за адресою с. Коршилівка Тернопільської області.

Подання мотивовано тим, що на виконанні у Тернопільському ВДВС перебуває виконавче провадження АСВП №76554702 з виконання виконавчого листа№607/3798/18, виданого 02.07.2019 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 73000 доларів США, що еквівалентно 1933186 грн, нарахованих відсотків в розмірі 356891,95 грн, 3% річних у розмірі 98326,19 грн, а також 8810 грн судового збору.

Відповідно до ст. ст. 3, 4, 24, 25, 26 Закону України "Про виконавче провадження", виконавцем 14.11.2024 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою боржника зобов`язано подати декларацію про доходи та майно та попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

14.11.2024 винесено постанову про звернення стягнення на кошти боржника, яку направлено для виконання до банків-учасників електронного обміну. До виконавця надійшли відповіді про повернення без виконання постанови, оскільки у боржника відсутні відкриті рахунки.

Виконавцем були здійснені неодноразово виходи за адресою: АДРЕСА_1 , однак дверей ніхто не відчинив, про що складено акти державного виконавця.

Згідно відповідей на запити державного виконавця інформація про доходи боржника відсутня. Із заяви стягувача стало відомо про ймовірне місце проживання/перебування боржника за адресою: с. Коршилівка Тернопільський район, Тернопільська область.

Беручи до уваги вищезазначене державний виконавець просить надати йому дозвіл на примусове проникнення до будинку у с. Коршилівка Тернопільської області для перевірки місця перебування/проживання боржника - ОСОБА_1 , та його майнового стану, задля виявлення майна боржника, на яке можна було б звернути стягнення.

Відповідно до ст. 439 Цивільного процесуального кодексу України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця. Суд розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, негайно, але не пізніше наступного дня з дня його надходження до суду, без повідомлення (виклику) сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного чи приватного виконавця.

З врахуванням наведеного, сторони виконавчого провадження та інші заінтересовані особи у судове засідання не викликалися.

Суд, дослідивши матеріали справи та докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку.

Так, судом було встановлено, що на виконанні у Тернопільському ВДВС Тернопільської області перебуває виконавче провадження АСВП №76554702 з виконання виконавчого листа№607/3798/18, виданого 02.07.2019 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 73000 доларів США, що еквівалентно 1933186 грн, нарахованих відсотків в розмірі 356891,95 грн, 3% річних у розмірі 98326,19 грн, а також 8810 грн судового збору.

Постановою старшого державного виконавця від 14.11.2024 відкрито виконавче провадження ВП №76554702, копію якої направлено боржнику.

14.11.2024 року виконавцем в межах виконавчого провадження ВП №76554702 винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

14.11.2024 року старшим державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника.

Судом встановлено, що боржник був проінформований про відкриття щодо нього виконавчого провадження.

У боржника відсутні відкриті рахунки або кошти на рахунках, відсутні укладені договори про зберігання цінностей або надання в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфу.

На виклики держваного виконавця боржник не з`являється.

Державним виконавцем неодноразово були здійснені виходи за адресою реєстрації боржника, однак під час виїзду було виявлено, що за вказаною адресою двері ніхто не відчиняє, про що складено відповідні акти державного виконавця.

Пунктом 8 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 N 512/5 передбачено, що акт є документом, що підтверджує певні встановлені факти або події.

Таким чином, з наданих виконавцем доказів суд встановив, що під час примусового виконання судового рішення державний виконавець вживав передбачені законом заходи для виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.11.2018 року у справі N 604/3798/18 про стягнення з з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 73000 доларів США, що еквівалентно 1933186 грн, нарахованих відсотків в розмірі 356891,95 грн, 3% річних у розмірі 98326,19 грн, а також 8810 грн судового збору.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є: обов`язковість судового рішення.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Згідно з частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Сферою регулювання ст. 6 Конвенції є також виконання судового рішення. Зокрема Європейський суд з прав людини зазначає, що п. 1 ст. 6 Конвенції ("Право на справедливий суд") гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Однак, це право було б ілюзорним, якби правова система договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і також зазначено, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України N 5-рп/2013 від 26 червня 2013 р. по справі N 1-7/2013.

Статтею 439 ЦПК України передбачено, що питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України "Про виконавче провадження", заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду.

Пунктом 13 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.

Зі змісту вказаних правових норм вбачається, що виконавець може звернутися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника-фізичної особи у разі, якщо боржник чинить перешкоди його вільному доступу до цього житла чи іншого володіння.

Недоторканність житла є однією з конституційних та конвенційних гарантій громадян.

Статтею 30 Конституції України не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Так, згідно із ст. 311 ЦК України житло фізичної особи є недоторканним. Проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення у ньому огляду чи обшуку може відбутися лише за вмотивованим рішенням суду.

Відповідно до ст. 12 Загальної Декларації прав людини 1948 року, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, п. 1 ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.

Згідно із п. 2 ст. 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

За змістом наведених вище норм національного та міжнародного законодавства, проникнення у житло, як обмеження конституційного права особи на недоторканність житла, має виступати виключним засобом забезпечення примусового виконання судового рішення та бути виправданим. Таким чином, рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника-фізичної особи має бути вмотивованим і ґрунтуватися на доказах, які підтверджують перешкоджання боржника вільному доступу державного виконавця до цього житла чи іншого володіння.

Право виконавця на звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього виконавчим документом зобов`язань.

При цьому, відповідно до чинного законодавства у поданні про примусове проникнення до житла особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, повинні бути зазначені достовірні дані про наявність такого майна у приміщенні, до якого потрібно здійснити примусове проникнення.

Така позиція узгоджується з постановою Верховного Суду від 25.06.2018 у справі за N 678/282/16-ц.

Суд, при вирішенні спірного питання враховує пропорційність втручання в особисті права людини, з метою дотримання відповідного балансу між приватним та суспільним інтересом.

Так, примусове проникнення до житла є крайнім заходом при проведенні виконавчих дій і може застосовуватися лише за тих обставин, коли виконавець вичерпав усі можливі шляхи для забезпечення виконання судового рішення, які передбачені Законом України "Про виконавче провадження". При цьому, ухвала суду про проникнення до володіння боржника має бути вмотивована, що вказує на те, що суб`єкт такого подання має надати суду належні, допустимі, достовірні докази, що свідчать про те, що виконавець вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до володіння боржника. Також, виконавець має надати докази, які підтверджують перешкоджання вільному доступу виконавця до володіння боржника.

З матеріалів справи вбачається, що місце проживання боржника зареєстровано в м. Тернопіль. Державним виконавцем неодноразово були здійснені виходи за адресою реєстрації боржника. Разом з тим державний виконавець просить надати дозвіл на примусове проникнення до будинку в с. Коршилівка Тернопільського району Тернопільської області. За даною адресою жодного виходу державного виконавця здійснено не було. Також належних доказів, які б підтверджували б факт проживання боржника за даною адресою або наявність там майна боржника, суду не надано.

Крім того, в поданні державного виконавця не конкретизовано адресу, за якою виконавець планує здійснити примусове проникнення, зазначено лише назву населеного пункту без вказівки конкретної вулиці та номеру будинку.

Отже, у задоволенні заяви про примусове проникнення до житла боржника слід відмовити, оскільки відсутні для цього правові підстави.

При цьому, слід зазначити, що при наявності інших чи нових обставин, державний виконавець не позбавлений права звертатися до суду із відповідним поданням.

На підставі викладеного та керуючись ст. 1,5, 10,18, 48,50,51 Закону України "Про виконавче провадження", ст. ст. 260, 354 ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні подання старшого державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Деревянчук Х.О. про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи

Ухвала може бути оскаржена до Тернопільського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя В. М. Сіянко