КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 361/4262/19 Головуючий у суді І інстанції Дутчак І.М.
Провадження № 22-ц/824/7670/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача шляхом стягнення процентів та 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання,

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) про захист прав споживача шляхом стягнення процентів та 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання.

В обґрунтування позову зазначила, що вона є спадкоємцем та правонаступником прав і обов`язків своєї матері - ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

12 квітня 2010 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № SAMDN6158 (вклад «Копилка») про банківський строковий вклад (депозит) (далі - договір банківського вкладу), за умовами якого ОСОБА_2 внесла до Банку грошові кошти у загальному розмірі 11 200 доларів США.

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до Банку із заявою про розірвання договору та повернення коштів, однак відповідач добровільно кошти за договором банківського вкладу не повернув.

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 28 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 07 вересня 2016 року та постановою Верховного Суду від 06 лютого 2018 року, у справі № 589/5061/15-ц позов ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором банківського вкладу було задоволено та стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на її користь кошти за договором банківського вкладу у розмірі 11 200 доларів США.

17 січня 2019 року Шосткинським міськрайонним судом Сумської області постановлено ухвалу у справі № 589/5061/15-ц, якою визнано ОСОБА_1 правонаступником прав і обов`язків ОСОБА_2 за договором № SAMDN6158 (вклад «Копилка») від 12 квітня 2010 року та замінено сторону у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, а саме зі стягувача ОСОБА_2 на ОСОБА_1 .

Позивачка вказувала, що при подачі ОСОБА_2 до суду позову до Банку про стягнення коштів за договором банківського вкладу її матір не заявляла вимог про стягнення процентів по вкладу, а відповідач виплату процентів за договором у добровільному порядку не здійснював.

За умовами договору № SAMDN6158 процентна ставка по вкладу встановлена у розмірі 11 % річних. Згідно наданої банком виписки станом на 12 квітня 2013 року розмір нарахованих, але невиплачених процентів за вкладом складав 978,82 доларів США. Враховуючи кількість днів прострочення сплати процентів за договором за період із 13 квітня 2013 року по 05 червня 2019 року (2 244 дні), сума процентів за цей період складає 7 539,84 доларів США. Загальна сума процентів, які підлягають стягненню з відповідача на її користь,становить 8 518,66 доларів США.

Крім того, посилалась на те, що у зв`язку із неповерненням банком суми вкладу у неї також виникло право, передбачене статтею 625 ЦК України, на стягнення 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 05 серпня 2015 року по 05 червня 2019 року (1 401 день) у розмірі 1 289,69 доларів США.

З урахуванням поданої заяви про зменшення розміру позовних вимог, ОСОБА_1 просила стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь проценти за договором № SAMDN6158 від 12 квітня 2010 року у розмірі 8 518,66 доларів США та 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання у розмірі 1 289,69 доларів США.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором № SAMDN6158 від 12 квітня 2010 року проценти за вкладом станом на 05 червня 2019 року у розмірі 8 518,66 доларів США та 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання станом на 05 червня 2019 року у розмірі 1 008 доларів США.

В задоволенні іншої частини вимог позову відмовлено.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 2 592,20 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що 05 серпня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання договору банківського вкладу, тобто здійснила одностороннє розірвання такого договору.

Вказана обставина встановлена судовими рішеннями у справі № 589/5061/15-ц, які наявні в матеріалах справи.

Однак, позивачкою здійснено розрахунок процентів за період після його розірвання (05 серпня 2015 року) за процентною ставкою вказаною в договорі (11 % річних), що не є вірним, оскільки договір був припиненим.

Враховуючи наявність заяви вкладника про розірвання, депозитний договір є розірваним з 05 серпня 2015 року, а відтак підстав для нарахування та стягнення відсотків з цієї дати відповідно до умов договору немає.

Суд першої інстанції вказані обставини не дослідив та не взяв до уваги, що призвело до ухвалення неправомірного рішення.

Крім того, суд не звернув увагу на те, що вимога про стягнення відсотків та 3% річних у межах даної справи заявлена спадкоємцем вкладника.

Відповідно до положень цивільного законодавства склад спадщини визначається лише тими правами та обов`язками спадкодавця, що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Оскільки спадкоємець не є вкладником, а отже не є споживачем фінансових послуг, відповідно до частини другої статті 1230 ЦК України до спадкоємця може перейти право на стягнення неустойки (у зв`язку з невиконанням боржником спадкодавця своїх договірних обов`язків) лише тієї, яка була присуджена судом спадкодавцеві.

Позивачкою не доведено, що за життя спадкодавця вимоги було пред`явлено до АТ КБ «ПриватБанк», судовим рішенням ці суми не стягнуті, тому і у склад спадщини спірні зобов`язання не увійшли.

АТ КБ «ПриватБанк» не визнає заявлені позовні вимоги у справі, однак при цьому наголошує і звертає увагу суду на той факт, що суми коштів, які позивачка просить стягнути з Банку на її користь, зазначені без відрахування з цих сум податків та зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку.

Чинним податковим законодавством передбачено, що суми нарахованих банком відсотків на депозитні кошти та неустойка (пеня, штрафи), стягнуті на підставі судового рішення, а також присудженні судом відшкодування будь-яких витрат платника податків, включаються до оподатковуваного доходу платника податку та, відповідно, підлягають оподаткуванню на загальних підставах за ставками, визначеними Податковим Кодексом України. Аналогічні роз`яснення надані АТ КБ «ПриватБанк» в індивідуальній податковій консультації Державної податкової служби України від 13 вересня 2024 року.

На підставі викладеного, АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог і в цій частині ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є необґрунтованими, оскільки вона, як спадкоємець (правонаступник) вкладника, має право на отримання процентів за договором банківського вкладу, який є чинним і не розірваним, оскільки банком не було здійснено виплату всієї суми вкладу разом із процентами відповідно до пункту 12 договору.

Учасники справи в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися і явку своїх представників не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомляли, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що 12 квітня 2010 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір банківського вкладу № SAMDN6158 (вклад «Копилка»), за умовами якого ОСОБА_2 передала, а Банк прийняв від неї на зберігання депозит у загальній сумі 11 200 доларів США.

За змістом пунктів 1, 2 договору банківського вкладу, процента ставка по вкладу становить 11 % річних. Нарахування процентів за вкладом починається з першого робочого дня, наступного за днем надходження коштів до Банку, здійснюється за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів у році за ставкою, вказаною у пункті 1, із урахуванням пунктів 5, 6 даного договору. День повернення вкладу у період нарахування процентів не входить. Проценти нараховуються в кінці строку вкладу, обумовленого у пункті 1 цього договору, шляхом зарахування їх до суми вкладу.

Із пункту 12 договору банківського вкладу вбачається, що його сторони погодили, що дія цього договору припиняється з виплатою клієнту всієї суми вкладу разом із процентами, належними відповідно до умов зазначеного договору.

У зв`язку з невиконанням банком взятих зобов`язань за договором в жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ПАТ «КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів за договором банківського вкладу.

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 28 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 07 вересня 2016 року та постановою Верховного Суду від 06 лютого 2018 року, у справі № 589/5061/15-ц вказаний позов ОСОБА_2 було задоволено та стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на її користь кошти за договором банківського вкладу у розмірі 11 200 доларів США.

17 січня 2019 року ухвалою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області ОСОБА_1 визнано правонаступником усіх прав і обов`язків померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_2 за договором № SAMDN6158 про банківський строковий вклад (депозит) від 12 квітня 2010 року, замінено сторону у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, відкритому за виконавчим листом у справі № 589/5061/15-ц, виданим 21 жовтня 2016 року Шостинським міськрайонним судом Сумської області на виконання рішення суду від 28 липня 2016 року, зі стягувача ОСОБА_2 на ОСОБА_1

19 березня 2019 року постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України замінено стягувача у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 із ОСОБА_2 на ОСОБА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення процентів по вкладу за період з 05 серпня 2015 року по 05 червня 2019 року, суд першої інстанції виходив з того, що за умовами договору банківського вкладу № SAMDN6158 від 12 квітня 2010 року цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і припиняється після виплати всієї суми вкладу разом із процентами. Оскільки ПАТ «КБ «ПриватБанк» грошові кошти за договором банківського вкладу не повернуло ОСОБА_2 , рішення суду у цивільній справі № 589/5061/15-ц не виконало, суд вважав, що даний договір не є розірваним.

При цьому, на думку суду, безпідставним є посилання відповідача на те, що у справі № 589/5061/15-ц рішеннями судів встановлено обставину розірвання договору банківського вкладу в односторонньому порядку, оскільки із судових рішень у вказаній цивільній справі вбачається, що при її розгляді судами обставини розірвання зазначеного договору не встановлювалися, а судами лише зазначено, що 05 серпня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до Банку із заявою про дострокове розірвання договору та повернення коштів, тому цю обставину в розумінні частини четвертої статті 82 ЦПК України неможливо віднести до обставин, встановлених рішенням суду, які не підлягають доказуванню при розгляді іншої справи.

Також судом досліджено письмову відповідь ПАТ «КБ «ПриватБанк» № 20.1.0.0.0/7-20150811/1516 від 13 серпня 2015 року на запит ОСОБА_2 , зі змісту якої вбачається, що остання звернулася до Банку саме за виплатою їй коштів по депозитному вкладу, а не за розірванням депозитного договору.

Частково задовольняючи вимоги позову про стягнення 3 % річних, суд першої інстанії виходив з того, що ОСОБА_1 має право на стягнення із АТ «КБ «ПриватБанк» 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання лише у розмірі 1 008 доларів США, тобто за три роки, що передували подання нею до суду позову (11 200 доларів США х 3 % х 1 095 днів / 365).

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Щодо права спадкоємця (правонаступника) вкладника на отримання сум процентів за договором банківського вкладу та 3 % річних

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно зі статтею 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Зобов`язання припиняється смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов`язаним з особою кредитора.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі статтею 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Оскільки обов`язок Банку виплачувати відсотки на суму вкладу не пов`язаний з особою вкладника, то у зв`язку зі смертю останньої таке зобов`язання не припиняється.

Смерть однієї зі сторін зобов`язання за загальним правилом не призводить до припинення зобов`язання.

У зобов`язаннях, не пов`язаних з особою кредитора, смерть не призводить до припинення зобов`язань. У такому разі відбувається перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців.

З урахуванням того, що зобов`язання за договором банківського вкладу, укладеним між Банком та ОСОБА_2 , не пов`язані з особою вкладника і не припинилися у зв`язку з її смертю, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що до ОСОБА_1 , як до спадкоємця вкладника, перейшло право на вклад у Банку та проценти, нараховані на суму вкладу.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 201/5110/15-ц та від 04 грудня 2024 року у справі № 757/14294/18.

Слід також врахувати, що 17 січня 2019 року Шосткинським міськрайонним судом Сумської області постановлено ухвалу у справі № 589/5061/15-ц, якою визнано ОСОБА_1 правонаступником прав і обов`язків ОСОБА_2 за договором № SAMDN6158 (вклад «Копилка») від 12 квітня 2010 року та у зв`язку з цим замінено сторону стягувача у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з примусового виконання рішення суду про стягнення з АТ «КБ «ПриватБанк» банківського вкладу у розмірі 11 200 доларів США.

Як свідчать відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень, зазначене судове рішення набрало законної сили та є чинним.

Суд встановив та не заперечується Банком, що основна сума депозиту за договором банківського вкладу № SAMDN6158 від 12 квітня 2010 року не повернута, рішення суду від 28 липня 2016 року у справі № 589/5061/15-ц не виконано боржником, що також зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України у вигляді стягнення3 % річних за невиконання грошового зобов`язання, яке виникло підставі судового рішення.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що спадкоємець не є вкладником і споживачем фінансових послуг, тому відповідно до частини другої статті 1230 ЦК України до нього не може перейти право на стягнення неустойки (у зв`язку з невиконанням боржником спадкодавця своїх договірних обов`язків), яка не була присуджена судом спадкодавцеві, не заслуговують на увагу, оскільки позовні вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені) у тому числі з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», не були предметом судового розгляду в суді першої інстанції.

Щодо стягнення процентів за договором банківського вкладу

У частині першій, другій статті 1060 ЦК України зазначено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

За змістом положень статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Відповідно до статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Таким чином строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.

Такі висновки наведені у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 202/5076/19 (провадження № 61-7907св20).

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20), зазначено, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок про те, що після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. Тому положення статті 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після рішення суду, яким припинено договори вкладу, не застосовуються.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15, від 29 червня 2022 року у справі № 201/12075/14-ц та від 19 жовтня 2022 року у справі № 757/50728/17-ц.

У справі, що переглядається, встановлено, що 05 серпня 2015 року ОСОБА_2 зверталась до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання договору банківського вкладу та повернення коштів.

Вказана обставина встановлена судовими рішеннями у справі № 589/5061/15-ц.

Зокрема, Верховний Суд у постанові від 06 лютого 2018 року зазначив, що: «5 серпня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до голови правління ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про дострокове розірвання договору та повернення коштів. У претензії до голови Правління ПАТ «ПриватБанк» Дубілета О. В. ОСОБА_2 вказувала, що є вкладником банку згідно договору №SAMDN6158 від 12 квітня 2010 року «відкритому в м. Києві і в подальшому переведеному на обслуговування в м. Алушта Автономної Республіки Крим» (а. с. 11-14). Судами встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» кошти за договором банківського вкладу ОСОБА_2 не повернув. За таких обставин, суди дійшли обґрунтованого висновку, що у ПАТ КБ «ПриватБанк» за договором банківського вкладу, укладеним між сторонами, виникло зобов`язання щодо повернення коштів».

Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до вимог частини другої статті 55 ЦПК України усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

В пунктах 25-28 рішення ЄСПЛ від 31 травня 2012 року у справі «Езертас проти Литви» (заява № 50208/06) вказано, що неврахування національними судами обставин, встановлених рішенням, яке набрало законної сили, між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, однак яке стосувалося іншого проміжку часу, визначено як надмірний формалізм. ЄСПЛ виходить з того, що така ситуація схожа з подальшим скасуванням остаточного рішення суду, тому тягне за собою порушення принципу правової визначеності.

Отже, судовим рішенням у справі №589/5061/15-ц, яке набрало законної сили, вже встановлені обставини щодо звернення вкладника до Банку із заявою про розірвання договору банківського вкладу та повернення коштів від 05 серпня 2015 року, тобто здійснення одностороннього розірвання такого договору.

Крім того, обставини розірвання депозитного договору її матір'ю були визнані і зазначені самою ОСОБА_1 в позовній заяві, у тому числі з посиланням на положення частини четвертої статті 82 ЦПК України, проте у подальшому, подаючи до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, вона зазначену обставину вже заперечувала, що залишилось поза увагою суду першої інстанції в контексті завдань та основних засад цивільного судочинства.

Верховний Суд у постанові від 04 вересня 2024 року у справі № 446/2145/21 погодився з висновками судів про те, що позивачка, як правонаступник вкладника, дійсно має право на стягнення з банка нарахованих процентів за укладеним депозитним договором. Однак, колегія суддів уважала, що, вирішуючи спір у цій частині, суди попередніх інстанцій не врахували, що у випадку звернення вкладника із заявою про повернення вкладу, договір є відповідно розірваним, у зв`язку з чим договірні зобов`язання, у тому числі з виплати процентів, припиняються. Виплата встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постанові від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19, в якому зазначено, що: «у справі, яка переглядається, позивач звертався за поверненням вкладу і лист банком отримано 13 листопада 2014 року, тобто договір вважається розірваним з урахуванням положення пункту 5 договору, за яким у сторін є право достроково розірвати діючий договір, повідомивши один одного за два дні до дати розірвання договору, а саме - 15 листопада 2014 року. Встановивши, що договір депозиту є розірваним з 15 листопада 2014 року, суди не врахували, що з моменту розірвання цього договору нарахування передбачених договором процентів припиняється, а починаючи з 16 листопада 2014 року права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

На вказаному наголошено також у постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 757/28659/21-ц.

Таким чином, розрахунок процентів за договором банківського вкладу слід здійснювати саме по дату звернення вкладника до Банку із заявою про розірвання договору та видачу вкладу, а не по дату фактичного повернення коштів.

Задовольняючи позовні вимоги у цій частині, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та висновки Верховного Суду до спірних правовідносин, не врахувавши, що виплата передбачених пунктом 1 договору та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договору вкладу та після припинення такого договору вказані проценти не нараховуються, а права та інтереси позивачки забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За умовами договору № SAMDN6158 від 12 квітня 2010 року процентна ставка за депозитом була встановлена у розмірі 11 % річних.

Згідно із наданою позивачкою банківською випискою станом на 12 квітня 2013 року розмір нарахованих, але невиплачених процентів за вкладом складав 978,82 доларів США, що не заперечувалось відповідачем в суді першої інстанції.

За період із 13 квітня 2013 року по 05 серпня 2015 року сума процентів складає 2 852,17 доларів США (11 % річних від суми вкладу 11 200 доларів США за 845 дні).

З огляду на викладене та враховуючи період дії договору банківського вкладу № SAMDN6158 від 12 квітня 2010 року до його розірвання ОСОБА_2 відповідно до вимог заяви від 05 серпня 2015 року, колегія суддів в межах пред`явлених позовних вимог дійшла висновку, що стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивачки підлягають невиплачені відсотки за договором банківського вкладуза період з 12 квітня 2010 року по 05 серпня 2015 року в загальній сумі 3 830,99 доларів США (978,82 доларів США + 2 852,17 доларів США).

Щодо стягнення стягнення 3 % річних

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц.

Після розірвання договору банківського вкладу за ініціативою вкладника банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У цьому випадку Велика Палата Верховного Суду в постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 визначила порядок обчислення трьох процентів річних за відповідною формулою.

Так, три проценти річних розраховуються з урахуванням простроченої суми боргу помноженої на кількість днів прострочення і на 3 (розмір процентів, встановлений частиною другою статті 625 ЦК України), поділеного на 100 (визначення у процентах) та поділеного на 365 (днів у році).

Як було вище встановлено, 05 серпня 2015 року ОСОБА_2 звернулась із заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк» проповернення коштів за договором банківського вкладу, що визнається відповідачем та підтверджується відповіддю Банку № 20.1.0.0.0/7-20150811/1516 від 13 серпня 2015 року, проте належні вкладнику грошові кошти повернуто не було, чим допущено прострочення виконання грошового зобов`язання з повернення банківського вкладу.

Позивачка, як правонаступник вкладника, просила суд стягнути з Банку 3 % річних за період із 05 серпня 2015 року по 05 червня 2019 року, що за її розрахунками складає 1 289,69 доларів США.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог у цій частині, посилався на те, що ОСОБА_1 заявила вимоги про стягнення 3 % річних поза межами строку загальної позовної давності.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України.

Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у вкладника виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим порушенням грошового зобов`язання, тому позовна давність за такими вимогами обмежується останніми трьома роками до подачі такого позову.

Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц.

З урахуванням усіх обставин вказаної справи та заяви про застосування позовної давності, яку було подано банком, 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України нараховуються на неповернуту суму вкладу у розмірі 11 200 доларів США за період із 05 червня 2016 року по 05 червня 2019 року (дата подання до суду позовної заяви). Цей розмір складає 1 008 доларів США, як правильно визначив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Отже, суд зробив вірні висновки про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання станом на 05 червня 2019 року.

Ці висновки суду першої інстанції доводами апеляційної скарги не спростовуються.

Щодо застосування норм податкового законодавства при вирішенні спору

У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 вказано, що: «доводи касаційної скарги про неврахування судом положень податкового законодавства колегія суддів відхиляє, оскільки податкові зобов`язання сторін, які виникають у зв`язку з ухваленням та/або виконанням судових рішень про стягнення коштів, встановлюються не судом, а визначені податковим законодавством України».

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 461/2729/22, зокрема, зазначено, що: «тлумачення статті 265 ЦПК України дає підстави для висновку, що її положення не містять імперативної вказівки щодо додаткової деталізації суми, яка на підставі рішення суду підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, із вказівкою про утримання податків та інших обов`язкових платежів».

Отже, обов`язки сторін у сфері оподаткування, які виникають у зв`язку з ухваленням та/або виконанням судових рішень про стягнення коштів, суд не встановлює. Відповідні обов`язки визначені податковим законодавством. У статті 265 ЦПК України немає імперативної вказівки на необхідність додаткової деталізації у рішенні суду суми стягнення (зокрема, процентів за користування вкладами) з розмірами обов`язкових платежів до бюджету (близькі за змістом висновки, сформульовані й у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2024 року у справі № 759/212/20).

Таким чином доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» у цій частині є необґрунтованими, оскільки податкові зобов`язання сторін, які виникають у зв`язку з ухваленням та/або виконанням судового рішення про стягнення коштів, встановлюються не судом, а визначені податковим законодавством України.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення процентів за договором банківського вкладу ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення відсотків за депозитом.

В іншій частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін на підставі положень статті 375 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Суд першої інстанції стягнув з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 2 592,20 грн, вказавши, що позивачка звернулась до суду із позовом, пов`язаним із порушенням її прав як спадкоємця (правонаступника) вкладника за договором банківського вкладу, тому вона звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви в силу вимог частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», як споживач фінансових послуг.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками місцевого суду та у зв`язку із скасуванням рішення суду першої інстанції в частині стягнення процентів здійснює новий розподіл судових витрат на підставі частини тринадцятої статті 141 ЦПК України та пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України.

Так, порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

Відповідно до положень частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

Разом із цим, між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» відсутні договірні відносини з приводу видачі їй банком грошових коштів, які належать їй після смерті вкладника ОСОБА_2 , оскільки відповідні договірні відносини існували між ОСОБА_2 та Банком.

Тому у спірних правовідносинах позивачка не є споживачем послуг Банку у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». У цій справі цивільні правовідносини між позивачкою і банком регулюються Книгою шостою «Спадкове право» ЦК України.

Подібні висновки зазначені у постановах Верховного Суду від 14 квітня 2022 року у справі № 361/4256/19, від 02 листопада 2022 року у справі № 202/3447/20, від 01 листопада 2023 року у справі № 752/5869/22, від 04 вересня 2024 року у справі № 446/2145/21 та інших.

Як передбачено підпунктом 1.2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI), за подання до суду фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується у гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати (пункт 6 частини першої статті 6 Закону № 3674-VI).

Ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку (пункт 1 частини першої статті 176 ЦПК України).

Позивачка 13 квітня 2021 року подала заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій просила стягнути з Банку 9 808,35 доларів США в якості процентів та 3 % річних.

Станом на 13 квітня 2021 року офіційний курс 1 долара США відносно національної валюти - гривні, встановлений НБУ, становив 27,9335 грн.

Отже, з урахуванням ціни позову, офіційного курсу гривні до іноземної валюти та встановленої ставки судового збору у позові майнового характеру, ОСОБА_1 мала б сплатити судовий збір за свої позовні вимоги у розмірі 2 739,82 грн.

Суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення процентів, зменшивши загальну суму заборгованості, яка підлягає стягненню з Банку, до 4 838,99 доларів США, тобто фактично задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_1 на 49,34 %.

З урахуванням висновків, викладених у цій постанові, позивачка пропорційно до незадоволених позовних вимог повинна сплатити в дохід держави 1 387,99 грн, а відповідач пропорційно до задоволених позовних вимог - 1 351,83 грн за подання позовної заяви.

Оскільки позовні вимоги задоволено частково, фактично у задоволенні позову відмовлено на 50,66 %, то з позивачки на користь відповідача пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 964,15 грн.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2024 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення процентів за договором банківського вкладу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути із акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»на користь ОСОБА_1 проценти за договором банківського вкладу № SAMDN6158 від 12 квітня 2010 року станом на 05 серпня 2015 року у розмірі 3 830,99 доларів США.

В іншій частині рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2024 року залишити без змін.

Змінити розподіл судових витрат у даній справі.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України 1 387,99 грн судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути із акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь держави в особі Державної судової адміністрації України 1 351,83 грн судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 1 964,15 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 травня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній