Справа № 153/272/25
Провадження № 22-ц/801/1130/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гаврилюк Т. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 рокуСправа № 153/272/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Панасюка О.С., секретар Луцишин О.П., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 10 березня 2025 року, ухвалене суддею Гаврилюк Т.В., в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

У лютому 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» (далі ТОВ «Бізнес позика») звернулося до суду із вказаним позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором №506035-КС-001 про надання кредиту від 27 липня 2024 року у сумі 145 780,38 грн., з яких: 46 055,79 грн - сума прострочених платежів по тілу кредиту; 94 916,52 грн сума прострочених платежів по процентах; 4 808,07 грн сума прострочених платежів за комісією.

В обґрунтування позову ТОВ «Бізнес позика» зазначило, що 27 липня 2024 року між ТОВ «Бізнес позика» та ОСОБА_1 укладено договір №506035-КС-001 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, який підписаний у порядку визначеному ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію».

ТОВ «Бізнес позика» 27 липня 2024 року направлено ОСОБА_1 пропозицію (оферту) укласти договір №4506035-КС-001 про надання кредиту. Цього ж дня ОСОБА_1 прийняла (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення договору №506035-КС-001 про надання кредиту на умовах визначених офертою. Зі своєї сторони ТОВ «Бізнес позика» направлено ОСОБА_1 через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор UA-2445 на номер телефону НОМЕР_1 котрий боржником було введено. Таким чином, 27 липня 2024 року між ТОВ «Бізнес позика» та ОСОБА_1 було укладено договір №506035-КС-001 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у прядку, визначеному ст.12 ЗУ «Про електронну комерцію» порядку.

Відповідно до п.1 договору кредиту, ТОВ «Бізнес позика» надало кошти у розмірі 50 000 грн на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором кредиту та правилами про надання грошових коштів у кредит.

ТОВ «Бізнес позика» свої зобов`язання за договором кредиту виконало, надало позичальнику ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 50 000 грн шляхом перерахування на банківську картку позичальника № НОМЕР_2 , котру позичальник вказав при заповненні анкетних даних. ОСОБА_1 на виконання умов договору здійснила часткову оплату в сумі 21 184,08 грн, тобто вчинила конклюдентні дії щодо визнання договору і правомірності вимог позивача за договором про надання кредиту.

Станом на 08 лютого 2025 року утворилась заборгованість за договором №506035-КС-001 про надання кредиту в розмірі 145 780,38 грн. Сторони узгодили розмір позики, грошову одиницю, в якій надано позику, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору. Оскільки відповідач не погашає заборгованість, тому позивач змушений звернутися до суду із даним позовом.

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 10 березня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес позика» заборгованість за кредитним Договором №506035-КС-001 від 27 липня 2024 року у сумі 145 780 гривень 38 копійок, з яких: 46 055,79 грн - сума прострочених платежів по тілу кредиту; 94 916,52 грн сума прострочених платежів по процентах; 4 808,07 грн сума прострочених платежів за комісією, а також понесені судові витрати по оплаті судового збору у сумі 2422 гривні 40 копійок, а всього 148 202 (сто сорок вісім тисяч двісті дві) гривні 78 копійок.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У скарзі зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що наявний в матеріалах справи договір позики (у вигляді паперової копії) було створено у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та що він підписувався електронним підписом уповноваженою на те особою, який є обов`язковим реквізитом електронного документа. Вона не укладала договір кредиту, який долучений до позовної заяви і відповідно не погоджувала процентну ставку та інші кабальні умови кредитування. Заявлена до стягнення сума заборгованості за процентами не є співмірною тілу кредиту, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості) у разі невиконання зобов`язань за кредитним договором. Вимога щодо сплати комісії є нікчемною. Докази на підтвердження факту перерахування позичальнику коштів в матеріалах справи відсутні.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

У судове засідання, призначене на 13 травня 2025 року, сторони не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомленні належним чином.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, встановивши, що між сторонами в установленому законом порядку був укладений договір про надання банківських послуг в електронній формі, на підставі якого між ними виникли відповідні кредитні правовідносини, і позивачем доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в загальному розмірі 145 780,38 грн.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він зроблений з урахуванням обставин даної справи та ґрунтується на нормах матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судом першої інстанції встановлено, що ТОВ «Бізнес позика» запропонувало ОСОБА_1 укласти Договір про надання кредиту у сумі 50 000,00 грн, строк кредитування 24 тижні, термін дії договору до 11.01.2025, що слідує з копії пропозиції (оферти) укласти Договір №506035-КС-001 про надання кредиту (Споживчий кредит. Електронна форма) від 27.07.2024 (а.с.27-29).

Із копії Договору №506035-КС-001 про надання кредиту (Споживчий кредит, електронна форма) встановлено, що 27.07.2024 ТОВ «Бізнес позика» надало ОСОБА_1 кредит у сумі 50 000,00 грн, строк кредитування 24 тижні, термін дії договору до 11.01.2025. Орієнтовна загальна вартість наданого кредиту складає 148 193,39 грн. Орієнтовна реальна річна процентна ставка складає 19 662,06 грн процентів (а.с.30-32).

Із копії анкети клієнта від 11.02.2025 встановлено, що ОСОБА_1 27.07.2024 надано ТОВ «Бізнес позика» кредит у сумі 50 000,00 грн, фінансовий номер +11, номер банківського рахунку (картки) НОМЕР_2 (а.с.33).

Із копії інформаційної довідки вих.№170/02 від 05.02.2025 встановлено, що на рахунок ( НОМЕР_3 ) ОСОБА_1 ТОВ «Бізнес позика» перераховано 50 000,00 грн кредиту (а.с.34).

Відповідно до копії паспорта споживчого кредиту, ТОВ «Бізнес позика» надало ОСОБА_1 кредит у сумі 50 000,00 грн, строком на 24 тижні, безготівковим шляхом, протягом трьох робочих днів (а.с.35-37).

Із копії довідки про стан заборгованості та копії розрахунку заборгованості за кредитом у гривні судом встановлено, що станом на 12.02.2025 ОСОБА_1 має заборгованість перед ТОВ «Бізнес позика» у сумі 145 780,38 грн, з яких: 46 055,79 грн заборгованість за кредитом; 94 916,52 грн заборгованість по відсоткам; 4 808,07 грн заборгованість по комісії (а.с.38-40).

Із копії Візуальної форми послідовності дій клієнта встановлено, що ТОВ «Бізнес позика» сформовано послідовність дій товариства та клієнта в ІТС (а.с.41).

Відповідно до копій Правил відкриття кредитної лінії ТОВ «БІЗПОЗИКА» за 03.04.2024, відповідно до п.3.6. кредит вважається наданим позичальнику з моменту списання грошових коштів з банківського рахунку кредитодавця за належними реквізитами для їх наступного зарахування на електронний платіжний засіб, зазначений заявником/позичальником при оформлені Договору (а.с.42-46).

Із витребуваної судом інформації з «Приватбанку» №20.1.0.0.0/7-250717/55030-БТ від 24.02.2025 судом встановлено, що на ім`я ОСОБА_1 емітовано карту № НОМЕР_4 (IBANUA), з виписки за договором №б/н за період з 27.07.2024 по 11.01.2025 встановлено, що 27.07.2024 зараховано відповідачу переказ на карту у сумі 50 000,00 грн (а.с.70-72).

Оскільки ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором щодо повернення коштів не виконала, ТОВ «Бізнес позика» звернулося до суду з даними позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх.

Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України ««Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Частиною першою статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконання з настанням цієї події.

Таким чином, відповідач зобов`язаний виконувати умови кредитних договорів у відповідності до їх умов та вимог законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може гуртуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України), обґрунтування вимог учасників справи та обставин, які мають значення для справи, повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів (ст. 76-79 ЦПК України).

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 не виконала вчасно свої зобов`язання за кредитним договором, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з неї на користь ТОВ «Бізнес позика» заборгованості за кредитним договором.

У ч. 1 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що позивач на підтвердження укладення з нею договору в електронній формі не надав електронних доказів, що підтверджують укладення між сторонами договору в електронній формі. А доказів того, що наявний в матеріалах справи договір позики у вигляді паперової копії було створено у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», та що він підписувався електронним підписом позивачем не надано.

Вказані доводи не заслуговують на увагу, оскільки договір № 506035-КС-001 про надання кредиту від 27 липня 2024 року укладено між ТОВ «Бізнес позика» та ОСОБА_1 в електронному вигляді із застосуванням електронного підпису.

Зі змісту договору встановлено, що ОСОБА_1 при його оформленні зазначила свої персональні дані, зокрема ідентифікаційний номер платника податків, паспортні дані, електрону адресу, адресу місця проживання, номер телефону, номер банківської картки, на яку необхідно перерахувати кошти.

ОСОБА_1 через особистий кабінет на веб-сайті позивача подала заявку на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання кредиту, після чого відповідачка надіслала позивачу за допомогою засобів зв`язку на вказаний нею номер телефону код, що є електронним підписом відповідачки, який остання вводить в спеціальну форму.

Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі ОСОБА_1 на укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Отже підписанням договору № 506035-КС-001 про надання кредиту від 27 липня 2024 року відповідачка підтвердила прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчила, що вона повідомлена кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України.

Без здійснення вказаних дій відповідачем кредитний договір не був би укладений між сторонами, тому цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21).

Окрім того факт укладення договору підтверджується частковим його виконанням ОСОБА_1 , зокрема, на загальну суму 21 184,08 грн.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що кредитний договір був укладений та підписаний в електронній формі, і такі дії сторін узгоджуються з вимогами ст.6, 627 ЦК України та ст.11, 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Про відповідність електронного правочину, підписаного за допомогою одноразового ідентифікатора за домовленістю сторін, вимогам закону, висловив свою позицію і Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2020 року в справі №561/77/19.

ОСОБА_1 , наводячи вказані вище доводи, не заперечує сам факт підпису договору в електронній формі.

Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму (ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також зазначає, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту перерахування їй коштів.

Вказані доводи відхиляються апеляційним судом, оскільки відповідно до інформаційної довідки ТОВ «Платежі онлайн» №170/02 від 05 лютого 2025 року слідує, що на сайті торговця через платіжний сервіс «Platon» була проведена успішна транзакція видача коштів ОСОБА_1 згідно вказано вище кредитного договору на суму 50 000 грн. Номер платіжної картки: НОМЕР_3 (а.с.34).

Ухвалою Ямпільського районного суду Вінницької області від 17 лютого 2025 року за клопотанням позивача витребувано у АТ КБ «ПриватБанк» інформацію про те, чи випускалася банківська картка № НОМЕР_2 та чи відкривався під неї відповідний банківський рахунок на ім`я ОСОБА_1 та виписку про рух коштів по рахунку, який був відкритий для обслуговування цієї банківської картки за період з 27 липня 2024 року (дата видачі кредиту) по 11 січня 2025 року (дата закінчення терміну кредитування) включно (а.с.60-61).

05 березня 2025 року на адресу суду від АТ КБ «ПриватБанк» надійшов лист, в якому банк повідомив, що на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_2 . Також банком надано виписку за період з 27 липня 2024 року по 11 січня 2025 року (а.с.70-72).

Вказаною випискою підтверджується, що 27 липня 2025 року ОСОБА_1 було надано кошти в розмірі 50 000 грн, якими вона користувалася.

У постановах від 21 вересня 2022 року у справі №381/1647/21 (провадження № 61-2539св22), від 07 грудня 2022 року у справі №298/825/15-ц (провадження № 61-7567св22), від 25 січня 2023 року у справі №209/3103/21 (провадження № 61-9710св22) Верховний Суд зазначив, що «належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеними правилами Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

При цьому згідно пункту 3 вказаного Положення, клієнтські рахунки це рахунки, за якими обліковуються кошти, розпорядником яких є клієнти банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу), розрахункові рахунки.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів за конкретним банківським рахунком, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Верховний суд у постанові від 30 листопада 2022 року у справі №334/3056/15 зазначив, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Доданий до позову розрахунок заборгованості підтверджує складові заборгованості, узгоджується з умовами кредитного договору (в частині сплати тіла, процентів та комісії) та ОСОБА_1 жодним чином не спростований.

ОСОБА_1 , заперечуючи щодо вимог позову, повернення грошових коштів за умовами укладеного договору не довела, що є її процесуальним обов`язком.

Відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги з приводу того, що розмір процентів є несправедливим у розумінні вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки сторони, укладаючи договір про надання кредиту, погодили всі його умови, в тому числі щодо порядку нарахування та сплати процентів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором.

Позивач обґрунтовано нараховував проценти у розмірі та в межах строку, визначених кредитним договором, що відображено у розрахунку заборгованості.

Слід зазначити, що статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами встановлений частиною третьою цієї статті.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Однак, дана норма стосується вимог щодо нарахування пені, яку позивач не нараховував.

Крім цього, у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 зроблено висновок, що недійсність договору, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

Однак, при розгляді даної справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 не заявляла зустрічних вимог про визнання недійсним кредитного договору в частині визначення розміру відсотків за користування кредитними коштами у зв`язку з його невідповідністю вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування».

Таким чином, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині, оскільки відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Що стосується комісії, то ОСОБА_1 вважає, що вимога щодо обов`язку сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості, тобто щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватися безоплатно, є нікчемними, а томі вказані вимоги задоволенню не підлягають.

Вказані доводи не заслуговують на увагу, оскільки у п. 2.5 кредитного договору сторони узгодили, що комісія за надання кредиту становить 7 500 грн і нараховується одноразово при видачі кредиту в дату видачі кредиту.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит).

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19, на яку посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі вказано, зокрема, що відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Також у вказаній постанові зазначено, що відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Пунктами укладеного між сторонами кредитного договору позичальнику не встановлено плату за надання інформації (щомісячно) щодо його кредиту, а відтак зазначена у договорі комісія за здійснення операції по видачі кредиту згідно із Законом України «Про споживче кредитування» відноситься до платежів, передбачених договором про споживчий кредит.

Таким чином твердження відповідача про нікчемність умов кредитного договору в цій частині є помилковим.

Відтак, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 10 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 травня 2025 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

О.С. Панасюк