П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2025 року м. Київ

Справа 369/12078/21

Провадження№22-ц/824/8317/2025

Резолютивна частина постанови оголошена 14 травня 2025 року

Повний текст постанови складено 15 травня 2025 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоірної О.І.,

секретаря Желепи В.В.

сторони:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1

відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Ненашева Євгена Володимировича на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 травня 2024 року, постановлену у складі судді Янченко А.В., -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради Бучанського району Київської області, про визначення місця проживання дитини.

У червні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради Бучанського району Київської області, про визначення місця проживання дитини.

У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони будь-яким фізичним особам, у тому числі ОСОБА_1 , до набрання законної сили рішенням суду у справі № 369/12078/21 перешкоджати ОСОБА_2 спілкуватися та зустрічатися зі своїм малолітнім сином, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язати ОСОБА_1 надавати ОСОБА_2 під час його перебування в Україні можливість спілкування, побачення та спільного проведення часу зі своїм сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожен перший, третій тиждень місяця - з 16:00 год. П`ятниці до 18:00 год. неділі поза межами постійного місця проживання дитини до набрання чинності рішенням суду у цій справі; зобов`язати ОСОБА_1 надавати ОСОБА_2 можливість безперешкодно спілкуватися із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у сприятливий для нього час засобами телефонного зв`язку та/або через мережу «Інтернет» за допомогою додатків до смартфонів (Viber, Skype, WhatsApp, Telegram, Messenger тощо), електронною поштою.

Як на обґрунтування заяви про забезпечення позову ОСОБА_2 посилався на те, що ОСОБА_1 чинить йому перешкоди у спілкуванні із сином, блокує вхідні дзвінки та електронну пошту, не дозволяє побачень із сином, коли батько перебуває в Україні.

Під час зустрічі ОСОБА_2 із сином в присутності працівників служби у справах дітей, ОСОБА_1 зобов`язалась не перешкоджати дитині й батьку спілкуватись телефоном, який позивач за зустрічним позовом, надав сину. Однак батько лише двічі додзвонився до сина: в день його день народження - ІНФОРМАЦІЯ_2 і ІНФОРМАЦІЯ_3 . Матір формує у дитини негативний образ батька, розриваючи емоційний зв`язок між ними.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 травня 2024 року відмовлено у забезпеченні позову.

Ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 травня 2024 року мотивована тим, що заявник не надав доказів того, що ОСОБА_1 чинить йому перешкоди у спілкуванні з сином; не довів необхідності застосування заходів забезпечення позову і того, що невжиття таких заходів може перешкодити виконанню або зробити неможливим виконання судового рішення у цій справі.

У справі не вирішуються вимоги щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною і визначення способу участі батька у вихованні дитини, тому немає зв`язку між заходом забезпечення позову, обраним позивачем за зустрічним позовом, і предметом позову.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, та ухвалити нове судове рішення, яким заяву задовольнити про забезпечення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги, зазначив, що суд не з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просив вжити відповідач, позовним вимогам, не оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог.

25 червня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_1 - адвоката Свистули Д.А. в якому вона попросила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задоволено частково.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 травня 2024 року - скасовано. Ухвалено у справі нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 надавати ОСОБА_4 можливість безперешкодно спілкуватися із сином ОСОБА_2 24 червня 2017 року у сприятливий для сина час засобами телефонного зв`язку та/або через мережу Інтернет за допомогою додатків та смартфону: Viber, Skype, WhatsApp, Telegram, Messenger, електронною поштою до набрання чинності рішення у даній справі.

В іншій частині - відмовлено.

Не погоджуючись з постановою Київського апеляційного суду адвокат Ненашев Є. В., як представник ОСОБА_2 подав касаційну скаргу у якій просив скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 травня 2024 року і постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року в частині відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову, ухвалити в цій частині нове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити повністю.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2025 року касаційну скаргу адвоката Ненашева Євгена Володимировича як представника задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову скасувати, в цій частині справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний суд, скасовуючи постанову Київського апеляційного суду зазначив, що апеляційний суд належним чином не дослідив всі обставини справи, не надав їм оцінки, у зв`язку з чим зробив передчасний висновок про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову в частині надання ОСОБА_2 під час його перебування в Україні можливості спілкування, побачень та спільного проведення часу з дитиною.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року призначено справу до розгляду в судове засідання в приміщенні Київського апеляційного суду.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 авдокат Ненашев Є.В. підтримав доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_1 та її представник авдокат Свистула Д.А. в судове засідання не з`явилися, до суду надали заяву про розгляд справи без участі представника ОСОБА_1 та самого позивача за первісним позовом.

Служба у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради також надала заяву про розгляд справи без участі представника Служби.

За таких обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 , її представника адвоката Свистули Д.А. та представника Служби у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради.

Оскільки Верховним Судом було скасовано постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову скасовано та в цій частині справу направлено на новий розгляд, апеляційний суд переглядає апеляційну скаргу в частині відмови у задоволені заяви про забезпечення позову, а саме в частині:

Зобов`язання надавати ОСОБА_2 під час його перебування в Україні можливості спілкування, побачення та спільного проведення часу зі своїм сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , кожен перший, третій тиждень місяця - з 16:00 год. п`ятниці до 18:00 год. неділі поза межами постійного місця проживання дитини, до набрання чинності рішенням суду у даній справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Частинами першою, другою ст.149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Перелік видів забезпечення позову передбачений ст.150 ЦПК України, у якій, зокрема, визначено, що позов забезпечується забороною вчиняти певні дії (п. 2 ч. 1ст.150 ЦПК України); а також встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин (п.3 ч. 1 ст.150 ЦПК України).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Таким чином, забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_2 заявлений зустрічний про визначення місця проживання дитини з батьком забезпечуватиме найкращі інтереси дитини.

Однак, протягом розгляду даної справи малолітня дитина, визначення місця проживання якої є предметом даного спору, позбавлена реальної можливості спілкуватися зі своїм рідним батьком (позивач за зустрічним позовом). Так само, такої можливості спілкуватися з сином позбавлений і сам батько. Вказані обставини зумовлені створенням штучних перешкод з боку матері дитини і колишньої дружини позивача, яка є відповідачем за зустрічним позовом. Відповідачка всіляко і систематично перешкоджає дитині і батькові спілкуватися між собою. Такі дії відповідачки, зокрема, здійснюються шляхом переховування дитини, недопущення побачень між дитиною і батьком, у той час, коли останній перебуває в Україні, блокуванням вхідних дзвінків та вхідної електронної пошти, що надходять з засобів зв`язку позивача (батька дитини).

ОСОБА_4 вказував, що кожен раз, коли він приїздить в Україну і має намір побачитися і поспілкуватися з сином , ОСОБА_1 навмисно створює перешкоди цьому, зокрема, переховує дитину та робить все, щоб не допустити контакт між дитиною і батьком.

Влітку минулого року, за сприянням Служби у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради у приміщенні цієї служби було проведено зустріч сина з батьком. В присутності працівників Служби у справах дітей, позивач (батько) вручив відповідачці мобільний телефон з номером для спілкування з сином. Остання, у присутності працівників Служби зобов`язалася не перешкоджати дитині і батьку спілкуватися цим телефоном.

Однак, з того часу, незважаючи на регулярні дзвінки батькові вдалося лише два рази додзвонитися до сина, перший раз на його день народження ІНФОРМАЦІЯ_5 , а вдруге ІНФОРМАЦІЯ_3 . Подальші численні дзвінки позивача на номер телефону, який він передав для користуванні синові, залишені без відповіді.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Статтею 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Коли сім`я руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи забезпечити інтереси дитини, щоб дитина зростала у благополучному середовищі, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення зростання дитини у найсприятливішому середовищі.

Частиною третьою статті 9 вказаної Конвенції про права дитини, визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У справі, що переглядається, батьки дитини не можуть узгодити місце її проживання. Кожен із них вважає доцільним визначити таке місце з ним. Тому до ухвалення остаточного рішення у справі про визначення місця проживання дитини суд може забезпечити позов шляхом визначення її зустрічей з батьком з урахуванням якнайкращих інтересів дитини і того, що на час розгляду справи дитина проживає з матір`ю.

Разом з тим, Верховний Суд неодноразово наголошував, що зустрічі та спілкування одного з батьків із дитиною є співмірним заходом забезпечення позову про визначення місця проживання дитини (постанови Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 127/31828/19, від 24 лютого 2022 року у справі № 361/8355/21, від 05 грудня 2023 року у справі № 490/2077/23, від 22 червня 2022 року у справі № 757/33742/19-ц, від 31 серпня 2022 року у справі № 545/3933/21, від 26 жовтня 2022 року у справі № 752/1253/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 467/403/22).

Вжиття заходів забезпечення позову у спорах щодо фізичної опіки над дітьми спрямоване на недопущення чи припинення дій одного з батьків, які порушують права іншого на участь у вихованні дитини, контакт з нею. Відчуження одного з батьків можна охарактеризувати як форму психологічного насильства, яке проявляється у необґрунтованому звинуваченні у застосуванні стосовно дитини насильства іншим з батьків або звинуваченні у жорстокій та насильницькій поведінці до одного з батьків, переконанні дитини у тому, що контакт з іншим з батьків є несприятливим для неї, нав`язуванні дитині відчуття, що вона знаходиться в небезпеці під час контакту з одним з батьків, необґрунтованих звинуваченнях на адресу бабусі й дідуся, інших членів сім`ї, зміна місця проживання без попереднього обговорення тощо.

Підстави забезпечення позову є суб`єктивними та враховуються судом залежно від конкретного випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та забезпеченням якнайкращих інтересів дитини.

Батьківські повноваження належать обом батькам однаковою мірою. Дитина, як правило, однаково любить обох батьків та потребує турботи та підтримки кожного з них.

Батько, який на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а матір не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

При визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Держава не повинна допускати ситуації, коли один з батьків втрачає доступ до власної дитини протягом тривалого часу за наявності судового спору між батьками щодо визначення місця проживання малолітньої дитини.

Про необхідність та важливість контакту дитини з кожним із батьків під час тривання судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дітей неодноразово наголошував у своїх рішеннях ЄСПЛ.

Так, у рішенні від 04 вересня 2018 року «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» (заява № 6221/14) ЄСПЛ вважав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі, зі встановленням графіку відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, а тому допустимим є встановлення такого графіку до закінчення розгляду справи по суті, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до його приватного i сімейного життя.

Європейський суд з прав людини у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09, ЄСПЛ від 16 липня 2015 року), вкотре указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 Рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

Разом з тим у рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми від 15 травня 2003 року, ратифікованої Законом України від 20 вересня 2006 року № 166-V, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

Також, між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).

Отже, системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що батько, який на час вирішення справи про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів у вихованні дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а матір не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається в якнайкращих інтересах дитини.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 вересня 2021 року у справі № 752/6099/20, від 31 серпня 2022 року у справі № 545/3933/21, від 11 серпня 2023 року у справі № 465/6496/19, така правова позиція є послідовною та враховується у спірних правовідносинах відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК.

В контексті виконання державою своїх позитивних зобов`язань за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на повагу до сімейного життя, важливим є підхід Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини.

В своїй практиці ЄСПЛ звертав увагу на те, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті (див., наприклад, рішення ЄСПЛ «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» від 04 вересня 2018 року, заява № 6221/14).

Таким чином, міжнародні стандарти у сфері захисту прав дитини допускають та заохочують існування механізму контакту дитини з одним із батьків під час тривалого судового процесу щодо опіки над дітьми.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача за зустрічним позовом та є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його суть полягає в тому, що таке обмеження захищає законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може спричинити неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає рівною мірою інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує під час розгляду питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а має на меті лише запобігти ситуації, за якої може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Застосування судом тимчасового заходу забезпечення позову шляхом усунення перешкод одному з батьків, з яким дитина на час вирішення спору фактично не проживає, у спілкуванні й вихованні дитини, зобов`язання іншого з батьків вчинити певні дії не свідчить про вирішення судом по суті спору про визначення місця проживання малолітньої дитини. Такі заходи забезпечення позову перебувають у межах виконання органами державної влади позитивних зобов`язань, які випливають з гарантій, передбачених статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. пункти 19-20), відповідають наведеній вище практиці ЄСПЛ (див. пункт 20) та підходам Верховного Суду (див. постанову Верховного Суду від 03 липня 2024 року у справі № 940/448/23).

З огляду на викладене, апеляційний суд враховує, що відсутність спілкування з батьком, може негативно вплинути на психологічне здоров`я дитини. Проживаючи з матір`ю та будучі позбавленими можливості спілкуватись із батьком, дитина може бути налаштована проти останнього.

Таким чином, враховуючи підстави та предмет позову, з яким ОСОБА_1 зверталась до суду, фактичні обставини спірних правовідносин, на які посилається остання, апеляційний суд вважає, що запропоновані ОСОБА_2 заходи забезпечення позову, а саме зустрічі батька з дитиною будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків між ними і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини, що в свою чергу може усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про визначення місця проживання дитини.

Вказане узгоджується із правовими позиціями, які висловив Верховний Суд у постановах від 04.04.2018 року у справі №344/16653/16-ц (провадження №61-1153св17), від 18.11.2020 року у справі №127/31828/19 (провадження №61-10859св20), від 17.05.2021 року у справі №761/25101/20 (провадження №61-1092св21).

При цьому, при вирішенні питання щодо забезпечення позову, апеляційний суд враховує те, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин та враховує можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із батьком.

А тому з метою запобігання втрати емоційного контакту батька з малолітньою дитиною, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді, який може бути тривалим, та остаточного вирішення питання про визначення місця проживання дитини, з урахуванням максимальних інтересів дитини, колегія суддів приходить до висновку, що заява ОСОБА_2 в частині забезпечення позову шляхом надання можливості зустрічей із дитиною, підлягає частковому задоволенню, а саме, колегія суддів вважає можливим забезпечити позов шляхом зобов`язання ОСОБА_1 надавати ОСОБА_2 можливість під час перебування батька в Україні спілкуватися, бачитися та спільно проводити час із сином ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у суботу з 10-00 до 18-00 першого тижня кожного місяця та у неділю з 10-00 до 16-00 третього тижня кожного місяця, поза межами постійного місця проживання дитини.

За викладених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову в оскаржуваній частині.

Керуючись ст.ст.365,367,369,374,376,381-384 ЦПК України, суд-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Ненашева Євгена Володимировича - задовольнити частково.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 травня 2024 рокув оскаржуваній частині скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, наступного змісту.

Зобов`язати ОСОБА_1 надавати ОСОБА_2 можливість під час перебування батька в Україні спілкуватися, бачитися та спільно проводити час із сином ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у суботу з 10-00 до 18-00 першого тижня кожного місяця та у неділю з 10-00 до 16-00 третього тижня кожного місяця, поза межами постійного місця проживання дитини.

Стягувач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Боржник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 місце проживання: АДРЕСА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна