Справа № 703/5735/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі судді Биченка І.Я., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» та ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою,

установив:

ОСОБА_1 в особі представника адвоката Примака В.А. звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом, у якому просить стягнути з ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» 31455,00 грн. страхового відшкодування за пошкоджений 03 серпня 2022 року в дорожньо-транспортній пригоді автомобіль «ВАЗ-2105» номерний знак НОМЕР_1 . Крім того, ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 10000,00 грн. моральної шкоди, завданої цією ж ДТП.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03 серпня 2022 року близько 09 год. 00 хв. в с. Балаклея по вул. Миру сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Daewoo Sens» номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «ВАЗ-2105» номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Протокол про адміністративне правопорушення було складено відносно ОСОБА_1 .

Постановою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 жовтня 2022 року провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

У постанові суду зазначено, що в результаті дослідження наданих доказів суд не встановив причинно-наслідкового зв`язку між діями водія ОСОБА_1 та даною ДТП.

З метою встановлення винного водія у вчиненій дорожньо-транспортній пригоді представник позивача адвокат Примак В.А. звернувся з заявою до Черкаського НДЕКЦ про проведення судової автотехнічної експертизи.

Висновком експерта № СЕ-19/124-23/9861-ІТ від 13.09.2023 встановлено, що в дорожній обстановці, яка склалася на момент пригоди, водій автомобіля «Daewoo Sens» номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_2 порушив вимоги п.п. 10.1, 12.4, 14.2 ПДР України, виїхавши на смугу зустрічного руху по якій рухався автомобіль ВАЗ, крім того перевищив швидкісний режим в населеному пункту рухаючись зі швидкістю 64-67 км/год і саме його дії знаходяться в причинному зв`язку з даною ДТП.

Згідно висновку автотоварознавчої експертизи №78 від 21 липня 2023 року вартість відновлювального ремонту автомобіля «ВАЗ-2105», номерний знак НОМЕР_1 становить 51356 грн. Вартість матеріального збитку заподіяного власнику автомобіля «ВАЗ-2105», номерний знак НОМЕР_1 в результаті пошкоджень внаслідок ДТП від 02 серпня 2022 року становить 31455грн.- як середньоринкова вартість даного автомобіля на момент ДТП.

У зв`язку з тим, що цивільно-правова відповідальність водія наземного транспортного засобу «Daewoo Sens» номерний знак НОМЕР_2 було застраховано в ПАТ НАСК «Оранта» позивач звернувся до вказаного товариства з заявою щодо виплати страхового відшкодування за пошкоджений належний йому автомобіль «ВАЗ-2105», номерний знак НОМЕР_1 внаслідок ДТП.

Згідно відповіді ПАТ НАСК «Оранта» №09-02-22/100 від 05 січня 2022 року, ОСОБА_1 було повідомлено, що документальних підтверджень вини водія автомобіля «Daewoo Sens» номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_2 не має, а тому і підстави для страхової виплати також відсутні.

В березні 2022 року позивач знову звернувся до відповідача ПАТ НАСК «Оранта» з заявою щодо виплати страхового відшкодування за пошкоджений належний йому автомобіль «ВАЗ-2105» номерний знак НОМЕР_1 внаслідок ДТП 03 серпня 2022 року за участю автомобіля «Daewoo Sens» номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , однак отримав відмову.

Оскільки заподіяні позивачу збитки не були відшкодовані, він звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача ПАТ Національна страхова компанія «Оранта» матеріальну шкоду завдану йому в ДТП в сумі 31455 грн., а з відповідача ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 10000 грн., а також понесені судові витрати по справі.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 12 листопада 2024 року постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Клопотань від учасників справи про проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України не надходило.

У наданому суду відзиві відповідач ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечував, посилаючись на відсутність доказів його, ОСОБА_2 , вини у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди. Протокол про притягнення його до адміністративної відповідальності працівниками поліції не складався. Також зазначив, що не може бути взятий судом до уваги висновок експерта від 13 вересня 2023 року, оскільки під час її проведення були взяті експертом до уваги лише пояснення позивача.

У наданому суду відзиві представник ПАТ НАСК «Оранта» проти задоволення позову заперечував, вказав, що дійсно ПАТ НАСК «Оранта» було застраховано цивільно-правову відповідальність водія наземного транспортного засобу «Daewoo Sens» номерний знак НОМЕР_2 відповідно до поліса 208656049.

03 серпня 2022 року в с. Балаклея по вул. Миру трапилася ДТП за участю транспортного засобу «Daewoo Sens» номерний знак НОМЕР_2 та транспортного засобу «ВАЗ 2105» номерний знак НОМЕР_1 . Однак, матеріали справи не містять доказів причетності водія забезпеченого транспортного засобу до вказаної дорожньо-транспортної пригоди. Також представник відповідача зазначив, що з наданого позивачем висновку експерта №78 від 21 листопада 2023 року вбачається, що його, позивача, автомобіль є фізично знищеним, а тому його власнику має бути відшкодована різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Однак, висновок, що є головним доказом в обрахунку суми страхового відшкодування не дає відповіді з приводу вартості транспортного засобу після ДТП. Відтак, враховуючи викладене, підстави для виплати страхового відшкодування відсутні.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 03 серпня 2022 року близько 09 год. 00 хв. в с. Балаклея по вул. Миру сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Daewoo Sens» номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «ВАЗ-2105» номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Цивільно-правова відповідальність водія наземного транспортного засобу «Daewoo Sens» номерний знак НОМЕР_2 було застраховано в ПАТ НАСК «Оранта».

Вказана обставина сторонами не заперечується.

Протокол про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 КУпАП, працівниками поліції було складено відносно водія ОСОБА_1 .

Постановою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 жовтня 2022 року провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Згідно висновку експерта №78 від 21 липня 2023 року вартість відновлювального ремонту автомобіля «ВАЗ 2105» номерний знак НОМЕР_1 , пошкодженого при ДТП від 03.08.2022, становить 51356 грн 72 коп. Вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля «ВАЗ 2105» номерний знак НОМЕР_1 , пошкодженого при ДТП від 03.08.2022, становить 31455 грн.

За заявою адвоката Примака В.А. судовим експертом Мельниченком М.В. проведено автотехнічну експертизу на вирішення якої адвокатом було поставлено питання: Як в дорожній обстановці, яка сталася повинен з технічної точки зору був себе вести водій автомобіля «ВАЗ 2105» номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 .? Як в дорожній обстановці, яка сталася, повинен з технічної точки зору був вести себе водій автомобіля «Daewoo Sens» номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 .? Якою, з технічної точки зору, була швидкість автомобіля «Daewoo Sens» номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , враховуючи сліди гальмування зафіксовані на схемі до протоколу огляду місця події? Дії кого з водіїв знаходять ся в причинному зв`язку з даною ДТП?

З висновку автотехнічної експертизи вбачається, наданої стороною позивача, у дорожній обстановці, яка склалася на момент пригоди, за зазначених у заяві адвоката вихідних даних водій автомобіля «ВАЗ 2105» номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_1 повинен був діяти у відповідності до вимог п. п.12.3 Правил дорожнього руху України. У дорожній обстановці, яка склалася на момент пригоди, за обставин зазначених у заяві адвоката про призначення експертизи водій автомобіля «Daewoo Sens» номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_2 повинен був для забезпечення безпеки дорожнього руху діяти у відповідності до вимог пп. 10.1, 12.4, 14.2 в) Правил дорожнього руху України. Швидкість руху автомобіля «Daewoo Sens» номерний знак НОМЕР_2 на момент початку гальмування складала близько 64….67км/год. В діях водія автомобіля «Daewoo Sens» номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 вбачаються невідповідності вимогам п.10.1, 14.2 в) Правил дорожнього руху України, які знаходяться в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди, та для виконання яких, він перешкод технічного характеру, відповідно до наданих матеріалів, не мав. Оскільки в заяві адвоката та копіях матеріалів справи відсутні відомості про швидкість руху автомобіля «ВАЗ 2105» номерний знак НОМЕР_1 та часу існування небезпеки для руху водію ОСОБА_1 , тому відповісти на питання №4 заяви, на даному етапі, не представляється можливим.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Між сторонами склались правовідносини щодо відшкодування шкоди, що регулюються нормами Цивільного кодексу України, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до ч.1,2 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (стаття 1167 ЦК України).

Порядок і умови відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, визначені ст. 1187, 1188 ЦК України.

Згідно з ч.1,2 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1188 ЦК України урегульовано питання відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки кожному з їх володільців за рахунок іншого із них.

Відповідно до цієї статті шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що обов`язок відшкодувати завдану іншому володільцю джерела підвищеної небезпеки шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

При цьому вина у завданні шкоди, згідно з положеннями п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України, є обов`язковою умовою для покладення на винну особу відповідальності за шкоду, завдану внаслідок взаємодії транспортних засобів іншому учаснику дорожньо-транспортної пригоди.

Такий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в справі № 522/11610/15-ц (провадження № 61-13624св18), в постанові Верховного Суду від 18 листопада 2019 року в справі № 344/9572/16-ц (провадження № 61-17552св18), в постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року в справі № 345/4614/16-ц (провадження № 61-31818св18) та інших.

Тобто, за відсутності встановлення вини учасників ДТП, яке сталося за взаємодії джерел підвищеної небезпеки, до моменту розгляду в суді справи про відшкодування відповідної шкоди, суд, який розглядає справу зобов`язаний установити усі вищезазначені обставини ДТП, зокрема винну особу або ступінь вини кожного з учасників ДТП, для правильного застосування статті 1188 ЦК України.

Разом з тим, згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Аналогічний склад правопорушення підлягає обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору й про відшкодування моральної (немайнової) шкоди ( з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Таким чином, закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Така правова позиція неодноразово була викладена у постановах Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі № 450/4163/18, від 20 листопада 2019року у справі № 296/2509/16-ц.

Крім того, у постановах Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі №751/8121/17, від 10 січня 2019 року у справі №500/2095/15-ц, від 05 грудня 2018 року у справі №757/59802/16-ц, від 01 лютого 2018 року у справі №126/1439/17 вказано, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі, якщо шкоду завдано здоров`ю особи.

У постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року в справі №641/2795/16 зазначено, що «не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в ДТП може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, зокрема, висновком судової експертизи тощо».

Отже, враховуючи норми законодавства України та правові висновки Верховного Суду, суд вважає, що в рамках правовідносин у цій справі можливе стягнення з ОСОБА_2 шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, за умови доведення факту завдання такої шкоди цією особою (наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та завданою шкодою). При цьому, обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у відповідача незалежно від наявності в його діях вини.

Що стосується причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_2 , вчиненими під час ДТП, яке мало місце 03 серпня 2022 року, та завданої шкоди такими діями позивачу, а також розміру матеріальної шкоди, суд враховує наступне.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1ст.12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

За змістом ч.1-3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Поряд з цим, суд звертає увагу, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.

Також, Верховний Суд неодноразово зауважував, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова Верховного Суду від 21вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц).

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 долучив до позовної заяви висновок автотехнічної експертизи від 13 вересня 2023 року №СЕ-19/124-23/9861-ІТ, у якому експертом встановлено, що у дорожній обстановці, яка склалася на момент пригоди, за обставин зазначених у заяві адвоката про призначення експертизи водій автомобіля «Daewoo Sens» номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_2 повинен був для забезпечення безпеки дорожнього руху діяти у відповідності до вимог пп. 10.1, 12.4, 14.2 в) Правил дорожнього руху України. Швидкість руху автомобіля «Daewoo Sens» номерний знак НОМЕР_2 на момент початку гальмування складала близько 64….67км/год. В діях водія автомобіля «Daewoo Sens» номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 вбачаються невідповідності вимогам п.10.1, 14.2 в) Правил дорожнього руху України, які знаходяться в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди, та для виконання яких, він перешкод технічного характеру, відповідно до наданих матеріалів, не мав.

Тобто, між діями водія ОСОБА_2 , а саме: порушення вимог п. 10.1, 14.2 «в» Правил дорожнього руху та виникненням дорожньо-транспортної пригоди є причинно-наслідковий зв`язок.

На підтвердження вартості заподіяної матеріальної шкоди, позивач надав до суду висновок експерта автотоварознавця №78 від 21 липня 2023 року, з якого вбачається, що вартість відновлювального ремонту автомобіля «ВАЗ 2105», реєстраційний номер НОМЕР_1 , пошкодженого при ДТП від 03.08.2022, становить 51356 грн 72 коп. Вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля «ВАЗ 2105», реєстраційний номер НОМЕР_1 , пошкодженого при ДТП від 03.08.2022 становить 31455 грн.

Тобто, позивач надав до суду докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Подані висновки відповідачем ОСОБА_2 не спростовані. Із заявою про призначення судової автотехнічної експертизи відповідач ОСОБА_2 не звертався та жодних інших доказів на предмет його невинуватості ним не надано.

Суд вважає безпідставними твердження відповідача ОСОБА_2 про те, що оскільки протокол про притягнення його до адміністративної відповідальності працівниками поліції не складався, відтак його вина у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди недоведена, оскільки такі спростовано зазначеними вище доказами.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про доведеність вини водія ОСОБА_2 у настанні ДТП, наявність заподіяної шкоди, протиправної поведінки та причинно-наслідкового зв`язку, між такою поведінкою і шкодою, що свідчить про доведеність загальних умов деліктної відповідальності.

Внаслідок порушення цивільних прав особи згідно зі ст. 23 ЦК України вона має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою 2 цієї статті. Таким чином, відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.

За пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Так, позивач отримав моральні страждання через нервовий стрес, який був пережитий ним під час скоєння ДТП, не міг користуватися автомобілем із-за його пошкодження, чим було порушено звичайний порядок його життя. Зазначене призвело до необхідності додаткових витрат часу та коштів для захисту своїх прав та інтересів. З вказаних міркувань та виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд доходить до висновку про можливість часткового задоволення суми стягнення моральної шкоди у розмірі 5000 грн.

Щодо стягнення з ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» 31455,00 грн. страхового відшкодування, суд зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно доч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Частиною першою статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Згідно зі ст.1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення речі.

Крім того, ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV (далі Закон № 1961-IV) регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Статтею 3 вказаного закону встановлено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-IV).

Страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування (п. 9.1 ст. 9 Закону № 1961-IV).

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Слід врахувати, що відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісного транспортного засобу чи його складника та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин (пункт 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 №142/5/2092).

Пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

На момент ДТП цивільна відповідальність ОСОБА_2 була застрахована ПАТ «НАСК` «Оранта».

Відповідно до висновку експерта автотоварознавця №78 від 21 липня 2023 року, з якого вбачається, що вартість відновлювального ремонту автомобіля «ВАЗ 2105», реєстраційний номер НОМЕР_1 , пошкодженого при ДТП від 03.08.2022, становить 51356 грн 72 коп. Вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля «ВАЗ 2105», реєстраційний номер НОМЕР_1 , пошкодженого при ДТП від 03.08.2022 становить 31455 грн.

Також у вказаному висновку зазначено, що вартість матеріального збитку, завданого власнику КТЗ, визначається такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ на момент пошкодження.

Оскільки витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу позивача перевищують його ринкову вартість, автомобіль є фізично знищеним, відтак ремонт вважається економічно необґрунтованим.

За приписами статті 30 Закону № 1961-IV транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.

Отже якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано вищенаведеною статтею 30 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватися не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду.

У даній справі згідно з висновком експерта № 78 від 21 липня 2023 року вартість матеріального збитку, завданого власнику КТЗ автомобіля ВАЗ 2105, реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок ДТП, тобто позивачу, на дату оцінки складає 31455 грн.

Ринкова вартість автомобіля позивача на момент пошкодження становила також 31455 грн.

Вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача складає 51356 грн 72 коп.

Таким чином, згідно до наданих вище доказів у справі вбачається, що відновлювальний ремонт автомобіля позивача є економічно невиправданим, так як перевищує його ринкову вартість, відтак цей транспортний засіб слід вважати фізично знищеним.

Одночасно слід врахувати, що вартість решток автомобіля позивача за матеріалами справи визначити не можливо, так як відповідних доказів сторонами надано суду взагалі не було.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Так як для визначення розміру матеріальних збитків, про відшкодування яких просить позивач у справі, необхідно встановити, зокрема, залишкову вартість пошкодженого в ДТП автомобіля, з`ясування вказаних обставин входить до предмету доказування в цій справі та відповідні докази має надати саме учасник, що заявив позовні вимоги, для їх обґрунтування.

При цьому задоволення вимог про відшкодування майнової шкоди в повному обсязі, виходячи з вартості автомобіля до ДТП, без врахування залишкової вартості пошкодженого транспортного засобу, і одночасне залишення у власності позивача цього автомобіля, не можна визнати обґрунтованим.

Саме такі правові висновки викладено в постанові ВС від 17.02.2021 у справі №753/11069/16-ц.

У даному випадку сторонами справи не надано суду доказів вартості залишків пошкодженого автомобіля позивача «ВАЗ 2105» номерний знак НОМЕР_1 , яка має бути врахована при вирішенні питання про дійсний розмір матеріальних збитків від ДТП з вини відповідача.

Позиції стосовно визнання транспортного засобу фізично знищеним позивач не висловив.

Матеріали справи не містять доказів у якому стані зараз перебувають залишки автомобіля позивача та в кого вони наразі знаходяться і на якій правовій підставі, а також за відсутності згоди позивача щодо передачі залишків відповідачу, суд не може вирішити спір і в такий спосіб.

При цьому задоволення вимог про відшкодування майнової шкоди в повному обсязі, виходячи з вартості автомобіля до ДТП, без врахування залишкової вартості пошкодженого транспортного засобу, і одночасне залишення у власності позивача цього автомобіля, не можна визнати обґрунтованим.

Такі правові висновки викладено в постанові ВС від 17.02.2021 у справі №753/11069/16-ц.

За таких обставин у задоволенні позовних вимог у справі про відшкодування матеріальної шкоди слід відмовити за їх недоведеністю.

Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За правилами ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Звертаючись до суду з позовною заявою, особа відповідно до вимог процесуального законодавства повинна сплатити судовий збір, розмір якого встановлений Законом України «Про судовий збір».

Згідно з положеннями п.10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», подані до суду позовні заяви чи заяви, а також зустрічні позовні заяви можуть містити кілька самостійних позовних вимог, кожна з яких є об`єктом справляння судового збору.

Пунктом 13 вказаної постанови визначено, якщо в позовній заяві об`єднано кілька самостійних вимог майнового характеру, пов`язаних між собою, то, враховуючи, що об`єктом справляння судового збору є позовна заява, максимальний розмір судового збору має відповідати загальній сумі всіх вимог. При цьому судовий збір може бути сплачено окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами.

Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі, передбачено ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 01 січня 2024 року, становить 3028 грн.

Згідно із ч.3 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» При поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Вказана позовна заява подана позивачем через систему Електронний суд.

Отже, позивач за подання позову до суду з двома вимогами майнового характеру підлягав сплаті судовий збір в сумі 968 грн 96 коп. за дві вимоги майнового характеру.

У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору, розмір якого становить 2423 грн 20 коп.

Згідно квитанції до платіжної інструкції від 25 жовтня 2024 року № 71129146, позивачем сплачено судовий збір у сумі 2423 грн 20 коп.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 116 грн 87 коп.

Стягнення судового збору з відповідача у визначеному судом розмірі не позбавляє позивача права для звернення до суду із заявою про повернення зайво сплаченого судового збору в сумі 1454 грн 24 коп.

Щодо витрат на проведення експертизи, суд зазначає наступне.

В якості доказу на підтвердження завданої майнової шкоди, позивачем були подані висновки експерта-автотоварознавця Почтаренка О.Г. №78 від 21 липня 2023 року та висновок автотехнічної експертизи №СЕ-19/124-23/9861-ІТ від 13 вересня 2023 року, які були враховані судом під час ухвалення рішення у справі.

Витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи, належать до судових витрат (стаття 133 ЦПК України).

Висновок експерта може бути підготовлений як підставі ухвали суду про призначення експертизи, так і на замовлення учасника справи та не обмежується випадком її призначення та проведення.

Відтак сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо судом враховано відповідний висновок експерта як доказ.

Відтак сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо судом враховано відповідний висновок експерта як доказ.

Відмова у відшкодуванні судових витрат за проведення експертизи стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (особливо, якщо суд врахував відповідний висновок експерта як доказ), не узгоджується із засадами розумності, добросовісності, справедливості та правової визначеності, а також не забезпечує конструкцію передбачуваності застосування процесуальних норм, отже, не є такою, що відповідає принципу верховенства права.

В якості підтвердження витрат на проведення експертизи, позивачем було надано копії квитанцій від 24 липня 2023 року на суму 2500 грн. 00 коп. за проведення автотоварознавчої експертизи та № 66844018 від 28 серпня 2023 року за проведення автотехнічної експертизи в сумі 2294 грн 40 коп.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог з відповідача ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати на проведення експертизи в сумі 578 грн 27 коп.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

У рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Статтею 15 ЦПК України передбачено право учасників справи користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України визначено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч.1 ст. 60 ЦПК України).

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні регулюються Законом України Про адвокатуру та адвокатську діяльність.

Частиною 1 ст. 26 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність закріплено перелік документів, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги: договір про надання правової допомоги, довіреність, ордер, доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно зі ст. 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України ).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 137 ЦПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

3) розподіл судових витрат (ст. 141 ЦПК України).

Згідно з ч.1,3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належить, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зазначено, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04).

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу в матеріалах справи наявні договір про надання юридичної допомоги від 16 червня 2023 року, укладений ОСОБА_1 з адвокатом Примаком В.А. та квитанцію від 19 червня 2023 року про оплату згідно договору про надання правничої допомоги.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт, акту (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Про це зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі № № 910/12876/19 від 07.07.2021.

У справі, що розглядається, між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Примаком В.А. було встановлено фіксований розмір сум за виконані адвокатом послуги. В цьому випадку фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, не обчислюється.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що сторона може доводити витрати на правничу допомогу без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року (справа № 904/4507/18) вказує на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

При вирішенні питання розподілу судових витрат суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (п.61 Постанови ВС від 24 жовтня 2019 у с праві № 905/1795/18).

У постанові Верховного Суду від 22 травня 2023 року по справі № 187/1493/21 зазначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Враховуючи вищезазначене, а також складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на виконання робіт та обсяг наданих адвокатом послуг, значення справи для сторони, відсутність заперечень зі сторони відповідача щодо суми понесених позивачем витрат за надання правничої допомоги, суд, з урахуванням вимог розумності та справедливості, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 844 грн 29 коп.

На підставі наведеного, керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 258-259, 264-266, 268 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5000 грн 00 коп. моральної шкоди та 1539 грн 42 коп. судових витрат, а всього 6539 (шість тисяч п`ятсот тридцять дев`ять) грн 42 (сорок дві) коп.

У задоволенні решти вимог відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про відшкодування майнової шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 20 травня 2025 року.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП ;

відповідач Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», місцезнаходження: м. Київ, вул. Здолбунівська, 7Д, корпус Г, ЄДРПОУ ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя І.Я. Биченко