КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/5493/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 жовтня 2024 року та на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Дарницька районна у місті Києві державна адміністрація, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Биков Валерій Олександрович, про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, обґрунтовуючи його тим, що він є співвласником квартири АДРЕСА_1 .

Зазначена квартира на праві власності належала позивачу та його племіннику - ОСОБА_3 у рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації комунального житлового фонду Дарницької райдержадміністрації від 06 вересня 2001 року, оригінал якого знаходився і на даний час знаходиться у позивача.

Відповідач ОСОБА_3 вів аморальний спосіб існування, вживав наркотичні засоби, перебував на обліку у наркологічному відділенні № 5 лікарні «Соціотерапія».

У лютому 2023 року позивачу стало відомо про те, що ОСОБА_3 подарував 1/2 частину спільної квартири ОСОБА_2 . Договір дарування від 08 лютого 2023 року було укладено відповідачами з використанням дубліката свідоцтва про право власності, отриманого на підставі наказу Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 2/834-Д від 02 січня 2023 року.

На письмове звернення позивача 16 травня 2023 року Дарницька районна в м. Києві державна адміністраціянадала відповідь, з якої він дізнався, що на підставі заяви представника ОСОБА_3 за довіреністю - Вітера В.М. від 07 грудня 2022 року було видано наказ від 02 січня 2023 року про оформлення дубліката свідоцтва про право власності на житло за адресою: АДРЕСА_2 , на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у рівних долях. До вказаної заяви представником були долучені заява від імені ОСОБА_3 , копія його паспорта, довідка з ГУ НП в м. Києві, оголошення про втрату свідоцтва в друкованих засобах масової інформації, інформаційна довідка з БТІ та довіреність.

Однак, в цьому пакеті документів була відсутня заява співвласника квартири - позивача ОСОБА_1 , а в дублікаті свідоцтва про право власності зазначено, що спірна квартира належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , тоді як в оригіналі свідоцтва про право власності на житло вказано, що квартира належить на праві приватної спільної (сумісної або часткової) власності, тобто не було визначено конкретно яка саме власність - сумісна чи часткова.

З наведених вище підстав позивач просив суд визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , який був укладений 08 лютого 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , та стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 жовтня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 листопада 2024 року об`єднані в одне провадження заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 24 000,00 грн.

В апеляційній скарзі на основне судове рішення позивач просить зазначене рішення скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд не надав належної оцінки тому, що відповідач ОСОБА_3 подав приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Бикову В.О. для посвідчення оспорюваного договору дарування 1/2 частини спірної квартири дублікат свідоцтва про право власності, виданого на підставі наказу Відділу з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 2/834-Д від 02 січня 2023 року, в якому зазначено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у рівних долях, що суттєво відрізняється від оригіналу свідоцтва про право власності на житло, яке вони отримали 06 вересня 2001 року та яке знаходиться у позивача по теперішній час.

Стверджує, що вказівка в оригіналі свідоцтва про право власності на житло про те, що квартира належить йому та відповідачу на праві приватної спільної (сумісної або часткової) власності в річних долях означає лише те, що орган приватизації лише презюмує, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, такі частки кожного із співвласників є рівними.

За наведених обставин ОСОБА_1 вважає, що не з`ясувавши належним чином характер спірних правовідносин та залишивши поза увагою те, що позовні вимоги у цій справі спрямовані на захист порушеного права власності позивача, як співвласника у спільній сумісній, а не у спільній частковій власності на квартиру, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування 1/2 частини спірної квартири недійсним.

В апеляційній скарзі на додаткове судове рішення суду ОСОБА_1 просить його скасувати та відмовити відповідачам у відшкодуванні витрат на правничу допомогу, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанціїнорм матеріального та порушення норм процесуального права.

На обґрунтування доводів цієї апеляційної скарги вказує, що представниками відповідачів належним чином не обґрунтовані заяви про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення понесених витрат на правничу допомогу, суд формально підійшов до розгляду цих заяв на підставі наданих доказів, у тому числі й договорів про надання правової допомоги, де відсутні умови щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надавалися адвокатами саме у цій справі, а також стягнув заявлені суми витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн та 24 000,00 грн, які неспівмірні з реальним обсягом наданої допомоги у суді першої інстанції, часом витраченим на надання відповідних послуг, критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру.

У відзивах на апеляційні скарги ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Вітра В.М. просить вказані апеляційні скарги залишити без задоволення, а оскаржувані судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи позивача є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права, не допустив порушення процесуальних норм, повно і всебічно з`ясував дійсні обставини спірних правовідносин та належним чином оцінив подані сторонами докази, у зв`язку з чим дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з тим, що укладеним договором дарування 1/2 частини квартири права позивача не були порушені, а також стягнув з позивача понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу.

Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи до суду апеляційної інстанції не надійшли.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - адвокат Вітер В.М. та представник ОСОБА_3 - адвокат Шиян М.М. заперечувала проти задоволення апеляційних скарг та просили залишити рішення суду першої інстанції в силі.

ОСОБА_1 та треті особи у справі в судове засідання не з'явилися і явку своїх представників не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, а тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційних скарг.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників відповідачів в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також відзиву на них, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу на основне рішення слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу на додаткове рішення - задовольнити частково з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що квартира АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 06 вересня 2001 року Відділом приватизації комунального житлового фонду Дарницької райдержадміністрації належала позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_3 на праві приватної спільної (сумісної або часткової) власності в рівних долях.

02 січня 2023 року Відділом з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації видано наказ № 2/834-Д, з якого вбачається, що ОСОБА_3 в особі представника за довіреністю - Вітра В.М. звернувся із заявою щодо оформлення дублікату свідоцтва про право власності на житло за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку з втратою оригіналу. Після розгляду матеріалів із зазначеного питання вирішено прохання ОСОБА_3 задовольнити та видати дублікат свідоцтва про право власності на вказану квартиру, що належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних долях; оригінал свідоцтва про право власності на житло, виданий на підставі розпорядження Відділу приватизації комунального житлового фонду Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 06 вересня 2001 року № 834 вважати недійсним.

На підставі вказаного наказу ОСОБА_3 було видано дублікат свідоцтва про право власності від 06 вересня 2001 року, в якому зазначено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у рівних долях.

08 лютого 2023 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 1/2 частину зазначеної квартири, що підтверджується копією договору дарування частки квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биковим В.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 64.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 , уклавши договір дарування належної йому частки у квартирі, використав повноваження власника на розпорядження належним йому майном. Разом із тим, звертаючись до суду із позовом про визнання цього правочину недійсним, ОСОБА_1 не зазначив, які його права та інтереси були порушені укладеним договором дарування частини квартири, яка йому не належала. Оскільки позивач не зазначив яке його право порушене, у суду були відсутні підстави для його захисту в обраний ним спосіб.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом, одним із яких може бути визнання правочину недійсним.

З огляду на статтю 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном.

Згідно із статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності - це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 361 ЦК України встановлено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до статті 202, частини першої статті 626 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором є домовленість двох або більше сторін на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в статті 3 ЦК України.

У статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Правовим наслідком укладання договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом договору, та виникнення права власності на нього в обдарованої особи. Особливість договору дарування полягає у тому, що цей договір є безоплатним, а тому дарувальник не набуває права власності від обдарованої особи зустрічних дій майнового характеру.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (див. постанову Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21).

У справі, яка переглядається, встановлено, що позивач разом із відповідачем ОСОБА_3 були співвласником спірної квартири в рівних долях. Після укладення договору дарування від 08 лютого 2023 року склад співвласників змінився і замість ОСОБА_3 співвласником квартири став відповідач ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 оспорює вказаний договір дарування частки квартири лише з тих підстав, що у свідоцтві про право власності на житло від 06 вересня 2001 року не було зазначено, що квартира належала співвласникам на підставі спільної сумісної чи спільної часткової власності, проте було зазначено, що вона належить їм в рівних долях, однак у дублікаті свідоцтва про право власності було зазначено, що квартира належить на праві спільної часткової власності в рівних долях.

При цьому позивач не вказав, яким чином ця невідповідність порушує його право власності на квартиру. Також із позову не вбачається порушення будь-якого іншого права позивача оспорюваним договором дарування 1/2 частини, що рівною долею співвласника квартири.

Отже, за встановлених обставин даної справи суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оспорюваним договором дарування права позивача не порушені, а тому вони не підлягають судовому захисту.

Ці висновки суду першої інстанції доводами апеляційної скарги не спростовані.

Суд першої інстанції у відповідності до положень статей 76-78, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

За таких обставин відповідно до вимог статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 жовтня 2024 року у даній справі - без змін.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 листопада 2024 року в частині неспівмірності і завищеності заявлених представниками відповідачів та стягнутих судом першої інстанції розмірів витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (частини перша, третя статті 134 ЦПК України).

Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до частини першої статті 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Можливість подання сторонами доказів у підтвердження понесених судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу у відповідній інстанції, процесуальний закон ставить у залежність від процесуальної стадії розгляду справи у конкретній інстанції.

Тобто, докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції подаються до закінчення судових дебатів у справі саме в суді першої інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом першої інстанції за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, відповідно подаються до закінчення судових дебатів під час перегляду справи у суді апеляційної інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення апеляцією за умови, що до закінчення судових дебатів у суді апеляційної інстанції сторона зробила про це відповідну заяву. Повторне подання доказів в суді апеляційної (касаційної) інстанції в підтвердження розміру витрат на правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, процесуальний закон не вимагає.

Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 278/1396/19 та у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

Представниками відповідачів в повній мірі дотримано порядок надання доказів щодо витрат на правову допомогу, в тому числі після ухваленого судового рішення по суті спору від 23 жовтня 2024 року, а саме: у відзивах на позовну заяву наведено попередні (орієнтовні) розрахунки суми судових витрат, які відповідачі очікують понести у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції; зроблено заяви про те, що докази фактично понесених витрат на професійну правничу допомогу будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України; 24 та 28 жовтня 2024 року подано заяви про ухвалення додаткового рішення з відповідними доказами понесення витрат на правничу допомогу та доказами направлення матеріалів заяв іншим учасникам справи; відтак колегія суддів відхиляє доводи позивача про те, що в суду першої інстанції не було підстав для розподілу між сторонами витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачами в ході розгляду даної справи в місцевому суді.

Відповідно до пункту 4.1 договору № 28-06/24 про надання правничої допомоги, укладеного 28 червня 2024 року між ОСОБА_2 та адвокатом Вітром В.М., оплата послуг за цим договором здійснюється замовником після фактичного виконання робіт, зазначених в пункті 2.1 цього договору, на підставі акту приймання-передачі фактично наданих послуг.

Згідно із актом приймання-передачі наданих послуг від 24 жовтня 2024 року відповідачу були надані такі послуги: усна консультація 02 липня 2024 року та 13 липня 2024 року - 2 000,00 грн; підготовка та подання відзиву на позовну заяву 11-13 липня 2024 року - 10 000,00 грн; ознайомлення з матеріалами справи 05 серпня 2024 року та 09 жовтня 2024 року - 1 000,00 грн; участь у судових засідання 28 серпня 2024 року та 10 жовтня 2024 року - 7 000,00 грн; а всього надано послуг (виконано робіт) на суму у розмірі 20 000,00 грн, які відповідач ОСОБА_2 сплатив адвокату Вітру В.М. відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера від 24 жовтня 2024 року.

Відповідач ОСОБА_5 та адвокат Шиян М.М. у пункті 4.1 договору про надання правничої допомоги № 28-24 від 01 липня 2024 року погодили розмір оплати правничої допомоги (гонорару) у фіксованій сумі 24 000,00 грн.

Відповідно до акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 28 жовтня 2024 року ОСОБА_3 надані наступні послуги: усна консультація щодо позову; підготовка та узгодження правової позиції у справі; підготовка та подання відзиву на позовну заяву; ознайомлення з матеріалами справи; участь у судових засіданнях; вартість яких сукупності складають розмір гонорару у розмірі 24 000,00 грн, які відповідач сплатив адвокату Шияну М.М. згідно із квитанцією до прибуткового касового ордера від 28 жовтня 2024 року.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

У постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 03 березня 2021 року у справі № 640/18964/17 звернуто увагу на те, що при обчисленні гонорару слід керуватися, зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

За змістом висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 07 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19, на яких ґрунтуються доводи позивача, у разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Аналогічну правову позицію наведено у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18 та від 03 жовтня 2022 року у справі № 569/4771/19.

Суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення, не врахував відсутність у тексті договору№ 28-06/24 про надання правничої допомоги, укладеного 28 червня 2024 року між ОСОБА_2 та адвокатом Вітром В.М., умов щодо порядку обчислення, форми та розміру гонорару адвоката (як погодинної оплати або фіксованого розміру), що не давало як суду, так і стороні позивача, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Визначаючи розмір суми, що підлягала сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд мав виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», а не в підписаному акті приймання-передачі наданих послуг, на підставі якого здійснюється оплата уже виконаних робіт (наданих послуг).

Отже, розглядаючи заяву ОСОБА_2 про компенсацію понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, суд належним чином не дослідив та оцінив додані заявником до заяви документи на предмет належності та достовірності відображеної у них інформації.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що факт надання правової (правничої) допомоги ОСОБА_2 в суді першої інстанції адвокатом Вітром В.М. у цій справі на підставі договору про надання правничої допомоги № 28-06/24 від 28 червня 2024 року достовірно підтверджується матеріалами справи, а саме: відзивом на позовну заяву; іншими заявами по справі; протоколами судових засідань; актом приймання-передачі наданих послуг, який укладений (підписаний) на виконання умов договору про надання правничої допомоги.

Зважаючи на це, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції в частині зроблених висновків про доведеність факту понесення ОСОБА_2 витрат за надання професійної правничої допомоги під час розгляду даної справи в районному суді.

Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Частина третя статті 141 ЦПК Українипередбачає критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У випадку встановленого договором про надання правової допомоги фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, наведений у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 04 жовтня 2021 року у справі № 640/8316/20, від 21 жовтня 2021 року у справі № 420/4820/19 на інших, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Проаналізувавши види, обсяг і перелік наданих адвокатом Шияном М.М. відповідачу ОСОБА_6 юридичних послуг та виконаних робіт у даній справі, зважаючи на її складність в контексті пред`явлених вимог та кількість поданих процесуальних документів, які були предметом судового розгляду, а також час, який необхідний кваліфікованому адвокату на їх підготовку, колегія суддів дійшла висновку, що стягнута судом сума витрат на правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції є необґрунтованоюта не відповідає дійсним і необхідним витратам, які змушений був понести відповідач у цій справі про визнання правочину недійсним.

Колегія суддів вважає, що попереднє усне консультування клієнта щодо позову та узгодження правової позиціїу справі мають організаційний характер, є складовими підготовки відзиву на позовну заяву та за своєю суттю не можуть бути віднесені до правової допомоги як окремі послуги, немає підтвердження, що відповідачу разом з тим здійснювалося надання консультацій правового характеру під час підготовки відзиву для подання до суду, а ОСОБА_3.надавав адвокату додаткові документи, крім тих, що були в нього наявні після ознайомлення з матеріалами справи, а тому такі витрати не відповідають критерію їх необхідності та не підлягають компенсації.

Витрати в сумі 8 000,00 грн за складання відзиву на позовну заяву на чотирьох сторінках є завищеними, належним чином не обґрунтованими і такими, що суперечить критеріями розумності і співрозмірності таких витрат, складності справи та витраченому адвокатом часу на підготовку такого відзиву.

З матеріалів справи вбачається, що позовна заява ОСОБА_1 стосується визнання договору дарування 1/2 частини квартири недійсним,що не відноситься до категорії справ значної складності, які потребують самостійного напрацювання представником відповідача окремого правового висновку, наведення нових обставин, які мають значення для справи та відшукування доказів на їх підтвердження, а обсяг документів у справі є незначним.

Крім того, адвокат Шиян М.М. фактично прийняв участь у трьох нетривалих судових засіданнях в суді першої інстанції (28 серпня, 10 жовтня та 23 жовтня 2024 року), перше з яких було підготовчим, а останнє судовими дебатами і проголошенням рішення, тому заявлена сума витрат у розмірі 12 000,00 грн за участь адвоката в судових засіданнях є завищеною, належним чином не обґрунтованою, що суперечать критеріями розумності та реальності, тому ці витрати також не можуть бути стягнуті в повному обсязі.

Отже, виходячи із зазначених вище обставин справи, категорії спору, що розглядався судом першої інстанції, надавши оцінку доказам щодо фактично понесених ОСОБА_7 витрат на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних ним робіт (наданих послуг), а також доводи позивача щодо неспівмірності стягнутих витрат на правничу допомогу з реальним обсягом наданої допомоги у суді першої інстанції, на переконання колегії суддів, стягнута з ОСОБА_1. сума судових витрат у розмірі 24 000,00 грн є неспівмірною із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт в інтересах відповідача, а також часом, витраченим на їх виконання, тому не відповідає критеріям реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та справедливості суми отриманих коштів, які відповідач змушений реально затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в суді першої інстанції.

Слід врахувати, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову (апеляційної, касаційної скарги), а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 04 жовтня 2021 року у справі № 640/8316/20, від 21 жовтня 2021 року у справі № 420/4820/19 на інших, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

На думку колегії суддів, ураховуючи доведений факт складання і подання представниками відповідачів відзивів на позовну заяву та участь адвокатів в судових засіданнях в суді першої інстанції, зважаючи на умови укладених договорів про надання правничої допомоги 10 000,00 грн винагороди адвоката Вітра В.М. та 12 000,00 грн винагороди адвоката Шияна М.М. є достатньою компенсацією з урахуванням виконаної роботи цими адвокатами та обсягом наданих послуг, виходячи з обставин даної справи, критерію розумності розміру витрат, а також впливом вирішення справи на репутацію сторін або публічним інтересом до справи.

Отже, з огляду на наявність підстав для зменшення розміру суми судових витрат, колегія суддів дійшла висновку, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню 10 000,00 грн, а на користь ОСОБА_3 - 12 000,00 грн в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції з огляду на відмову у задоволенні пред`явлених позовних вимог по суті спору.

Розмір такого стягнення судових витрат на правничу допомогу є пропорційним, розумним та справедливим, відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатами обсягом робіт, при цьому не порушуватиме права відповідачів на отримання коштів, які вони були змушені затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в суді, а також відповідатиме завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача на додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 листопада 2024 рокучастково заслуговують на увагу, а висновок суду про відшкодування відповідачам за рахунок позивача витрат на професійну правничу допомогуу заявленому розмірі зроблений з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, а відтак ухвалене у справі додаткове рішення щодо розподілу судових витрат не може бути залишене в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом зменшення розміру стягнутих сум витрат на професійну правничу допомогу.

В іншій частині додаткове рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Згідно із вимогами пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням, зокрема, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що додаткове рішення стосується тільки розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується предмету спору по суті, судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 жовтня 2024 року залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 жовтня 2024 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 листопада 2024 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 листопада 2024 року в частині розміру стягнутих витрат на професійну правничу допомогу змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 000,00 грн в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 12 000,00 грн в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу.

В іншій частині додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 травня 2025року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній