ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/823/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/3616/24 Категорія: 308030000 Суходольський О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л., Гончар Н.І.,

секретар: Івануса А.Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , яка діє від імені та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Степанківської сільської ради,

особа, яка подає апеляційну скаргу - представник ОСОБА_1 - адвокат Попова Інна Павлівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Попової Інни Павлівни на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 26 лютого 2025 року (у складі судді Суходольського О.М.) в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , яка діє від імені та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Степанківської сільської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що він є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане нерухоме майно позивач успадкував від своєї матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З 06.04.2004 ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 . Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 04.12.2024 в справі № 707/2901/24 шлюб між сторонами розірвано.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: доньку - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач ОСОБА_1 , відповідачка ОСОБА_2 та їхні спільні діти з 08.08.2008 були зареєстровані в будинку, який належав матері позивача. З 2018 року відповідачка разом з дітьми постійно проживають в будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки Канівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 4 від 05.11.2024 № 242 ОСОБА_3 навчається у даному навчальному закладі з 02.09.2019 по теперішній час.

Також позивач зазначав, що рішенням суду у справі № 697/1088/20 встановлено, що його колишня дружина ОСОБА_2 успадкувала після смерті батька нерухоме майно, тобто відповідач на даний час є власником 17/50 житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа будинку 183,4 кв.м., житлова площа 128 кв.м., площа земельної ділянки 1242 кв.м., проте не здійснює державну реєстрацію права власності вказаного майна, у зв`язку з чим в реєстрі відсутня інформація про її право власності.

Заочним рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25.10.2023 в справі № 697/1918/23 стягнуто аліменти з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина - ОСОБА_3 . У вказаному рішенні судом встановлено, що актом фактичного проживання осіб, засвідченого в.о. керуючого справами виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області С. Ткаченко, підтверджується проживання ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до повідомлення Центру надання адміністративних послуг Степанківської сільської ради № 295 від 18.09.2024 відповідач 18.09.2024 знята з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до повідомлення Центру надання адміністративних послуг Степанківської сільської ради № 296 від 18.09.2024 донька сторін - ОСОБА_1 18.09.2024 знята з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з відповіді Хацьківського старостинського округу Степанківської сільської ради від 25.11.2024 № 376/14-21 за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , 1981 року народження та ОСОБА_3 , 2010 року народження. За даною адресою ніхто не проживає. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 21.10.2024, складеного службою в справах дітей Виконавчого комітету Степанківської сільської ради, проведено обстеження умов проживання за адресою АДРЕСА_1 . Житло розміщене на присадибній земельній ділянці, в будинку наявне газопостачання та вода, недобудований санвузол та коридор, в будинку відсутня газова плита, відсутня дитяча кімната, не облаштоване окреме місце для навчання, відпочинку та розвитку дитини. В будинку ніхто не проживає.

Позивач вказує, що ОСОБА_2 у власності має житло, придатне для проживання, в якому облаштовані необхідні умови для дитини, постійно в ньому проживає, проте в добровільному порядку відмовлялась зареєструватись за місцем свого фактичного проживання у належній їй частині будинку разом з дітьми. Будинок за адресою АДРЕСА_1 є єдиним майном позивача, проте перебуває в незадовільному стані, не придатний для проживання, у зв`язку з чим ОСОБА_1 вимушений орендувати помешкання.

Позивач виявив намір реалізувати своє право на розпорядження майном з метою вирішення питання про придбання для себе житла. Згідно з висновком від 07.10.2024 № 82/15?02 служби у справах дітей Степанківської сільської ради позивачу відмовлено у вчиненні правочину, а саме продажу будинку, в якому зареєстрована неповнолітня дитина - ОСОБА_3 , 2010 року народження.

Відповідач відмовляється зареєструвати сина у належному їй житлі, в якому дитина проживає понад шість років, пояснюючи це тим, що вона бажає створити труднощі для позивача, щоб останній не міг розпоряджатися належним йому майном, а тому ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом з метою захисту свого порушеного права.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 26.02.2025 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Суд дійшов висновку про те, що в разі визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особою, що втратила право користування житловим приміщенням, житлові інтереси неповнолітнього будуть порушені. Також суд зазначив, що право власності позивача лише певним чином обмежене проживанням неповнолітнього сина в будинку, що належить ОСОБА_1 .

Крім того, мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції вказав, що позбавлення права користування житловим приміщенням призведе до порушення прав та інтересів неповнолітнього ОСОБА_3 , оскільки реєстрація місця проживання зумовлює виникнення прав та обов`язків у особи, зокрема, отримання правовстановлюючих документів, паспорта, постановлення на військовий облік та в загальному направлена на підтримку юридичного зв`язку між людиною та державою.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Попову І.П. подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, викладені в рішенні суду висновки не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування зазначає, що відповідачем не підтверджено жодними доказами ту обставину, що на даний час відсутні правовстановлюючі документи на будинок в м. Каневі, у якому вона проживає разом з сином. Крім того, судом не встановлено наявність іншого нерухомого майна в ОСОБА_2 .

Разом з тим, вказує, що позивачем надано докази, які підтверджують ту обставину, що неповнолітній син не проживає за місцем реєстрації понад 6 років, а тому у разі визнання його особою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено інтереси дитини. Також зазначає, що ОСОБА_3 має право вільно обирати місце свого проживання, оскільки досягнув чотирнадцятирічного віку.

Скаржник просить скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 26.02.2025 та ухвалити нове, яким задовольнити позов ОСОБА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу до Черкаського апеляційного суду не надходив.

Заслухавши доповідь судді, учасників справи та їх представників, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів доходить таких висновків.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи є ефективним обраний позивачем спосіб захисту порушеного права та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За змістом ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Отже, при вирішенні справи про виселення особи, чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі.

Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб тим шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відтак, за порівняльним аналізом норм Цивільного кодексу України та Житлового кодексу України слід дійти висновку про те, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, а положення ст. 405 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України).

Згідно з ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Згідно з частинами другою, третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав.

Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 711/4431/17, від 10.04.2019 у справі № 466/7546/16?ц, від 27.06.2019 у справі № 337/1760/17, від 27.11.2019 у справі № 368/750/16?ц, від 25.08.2020 у справі № 206/3425/18.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 22.08.2024 приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Віріч І.П.

ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом, посилався на неможливість належним чином розпоряджатися своїм майном (неможливість продажу будинку), оскільки, в даному будинку зареєстрована неповнолітня дитина ОСОБА_3 .

Так, відповідно до листа Степанківської сільської ради за вказаною адресою станом на 25.11.2024 зареєстровані: ОСОБА_1 , 1981 року народження та ОСОБА_3 , 2010 року народження. За даною адресою ніхто не проживає (а.с. 20).

Також виконавчим комітетом Степанківської сільської ради складено акт обстеження умов проживання від 21.10.2024, в якому зазначено, що за адресою: АДРЕСА_1 зі слів господаря будинку ніхто не проживає. Будинок придатний для проживання. Потребує мінімального косметичного ремонту та прибирання (а.с. 21).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.04.2004.

Згідно з рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 04.12.2024 шлюб між сторонами розірвано.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: доньку - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як вбачається з листів виконавчого комітету Степанківської сільської ради № 295 від 18.09.2024 та № 296 від 18.09.2024 відповідача ОСОБА_2 та її доньку ОСОБА_1 18.09.2024 знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 за заявою власника житла (а.с. 17, 18).

Відповідно до довідки № 242 Канівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 4 від 05.11.2024 ОСОБА_3 навчається у даному навчальному закладі з 02.09.2019 року по теперішній час (а.с. 19).

Заочним рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25.10.2023, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , встановлено, що мати ОСОБА_2 проживає разом з сином за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно батько відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_8 (помер ІНФОРМАЦІЯ_4 ) є власником 17/50 будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа будинку 183,4 кв.м., житлова площа 128 кв.м., площа земельної ділянки 1242 кв.м. (а.с. 24).

Разом з тим, з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що відомості щодо особи ОСОБА_4 з даних реєстрів відсутні (а.с. 43).

Також судом першої інстанції встановлено, що на даний час ОСОБА_2 не зареєструвала право власності на будинок, в якому проживає разом з сином, а тому в неї відсутня можливість зареєструвати місце проживання дитини в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до висновку Служби у справах дітей виконавчого комітету Степанківської сільської ради, наданого на виконання ухвали Черкаського районного суду Черкаської області від 20.12.2024, комісія з питань захисту прав дітей не вважає за доцільне визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особою, що втратила право користування житловим приміщенням. Оскільки, забезпечення найкращих інтересів дитини є визначальним при вирішенні спору. В разі визнання неповнолітньої особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, житлові інтереси ОСОБА_3 будуть порушені (а.с. 66-69).

Апеляційний суд зазначає, що факт не проживання неповнолітнього ОСОБА_3 у спірному будинку не є безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком.

Таким чином, з огляду на викладене вище, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права та порушення норм матеріального права.

Відтак, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстав для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Попової Інни Павлівни залишити без задоволення.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 26 лютого 2025 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених Цивільним процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено 14 травня 2025 року.

Судді Ю.В. Сіренко

Т.Л. Фетісова

Н.І. Гончар