Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/7097/23
Провадження №: 4-с/332/10/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 р. м. Запоріжжя

Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Марченко Н.В., за участю секретаря судового засідання Петракей Р.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на постанову заступника начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гринь Яни Анатоліївни,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду м. Запоріжжя зі скаргою на дії/бездіяльність органу примусового виконання.

В обґрунтування скарги зазначає, що рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25.04.2024 у справі № 332/7097/23, яке набрало законної сили 31.05.2024 позовні вимоги до ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, задоволено частково, а саме:

- присуджено до стягнення з ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» на мою користь заборгованість по заробітній платі у сумі 35688,40 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 34940 гривень 94 копійки;

- присуджено до стягнення з ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» на мою користь судовий збір у розмірі 381,55 грн.;

- у задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13.05.2024 у справі № 332/7097/23, яке набрало законної сили 13.06.2024 присуджено до стягнення з ТОВ «Запорізький титаномагнієвий комбінат» на мою користь витрати на правничу допомогу в сумі 5700,00 грн.

31.05.2024 Заводським районним судом м. Запоріжжя видано виконавчий лист №332/7097/23 про стягнення з ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі у розмірі 70629,34 грн.

31.05.2024 Заводським районним судом м. Запоріжжя видано виконавчий лист

№332/7097/23 про стягнення з ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 381,55 грн.

18.06.2024 Заводським районним судом м. Запоріжжя видано виконавчий

лист №332/7097/23 про стягнення з ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 5700,00 грн.

20.02.2025 заступником начальника Лівобережного відділу державної виконавчої

служби у місті Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гринь Яною Анатоліївною винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень:

-№77243235 про стягнення з ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі у розмірі 70629,34 грн.

- №77243539 про стягнення з ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 381,55 грн.

- №77243411 про стягнення з ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 5700,00 грн.

20.02.2025 виконавчі провадження №77243235, №77243539 та №77243411 за виконавчими листами наданими стягувачем на підставі рішення державного виконавця було приєднано до зведеного виконавчого провадження №6273650 відносно боржника ТОВ «Запорізький титаномагнієвий комбінат».

20.02.2025 заступник начальника Лівобережного відділу державної виконавчої

служби у місті Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гринь Яна Анатоліївна на підставі п. 12 ч. 1 ст. 34, ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження» винесла постанови про зупинення вчинення виконавчих дій по всім трьом зазначеним виконавчим провадженням, у зв`язку із тим, що згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України № 36 від 16.01.2019 ТОВ "ЗТМК" включено до "Переліку об`єктів великої приватизації державної власності".

Вважає, що у спірних відносинах втручання держави у право на працю та право на мирне володіння майном здійснюється: з відвертим порушенням принципу верховенства права; є непропорційним меті втручання, якою, вочевидь, є запобігання знецінення активів підприємств, що підлягають приватизації, але аж ніяк не перетворення таких підприємств на повністю недоторканих перед законом і судом шляхом надання їм можливості не виконувати будь-які рішення суду, навіть ті, що не пов`язанні безпосередньо із грошовими виплатами (рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника).

На думку стягувача, вказані обставини не були враховані виконавцем при винесенні оскаржуваних постанов про зупинення виконавчих дій. В спірних відносинах усуненням порушення є зобов`язання виконавця скасувати незаконні постанови, що матиме наслідком відновлення виконавчих дій аж до повного виконання рішення.

Крім того, звертає увагу суду, що аналогічне питання законності зупинення виконавчих дій у виконавчому провадженні з мотивів включення пакету його акцій до об`єктів, що підлягають приватизації, вже було предметом судового дослідження та знайшло оцінку в судовому рішенні, яке набрало законної сили ( Постанова Верховного суду від 26.06.2024 по справі №335/1961/23).

Додатково вказав про те, що про прийняті рішення стягувач дізнався після їх отримання 26.02.2025.

На підставі викладеного просить суд:

Визнати неправомірними та скасувати постанови заступника начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гринь Яни Анатоліївни від 20.02.2025 про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях №77243235, №77243539 та №77243411.

Зобов`язати заступника начальника Лівобережного відділу державної виконавчої

служби у місті Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гринь Яну Анатоліївну поновити порушені права ОСОБА_1 шляхом поновлення виконавчих проваджень №77243235, №77243539 та №77243411 зпримусового виконання виконавчих документів №332/7097/23 від 13.05.2024 та від 18.06.2024, виданих Заводським районним судом м. Запоріжжя.

25.03.2023 представник Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гринь Я.А. надала письмовий відзив на скаргу, в якому зазначила про правомірність прийнятих рішень та просила відмовити у задоволенні скарги стягувача.

26.03.2025 представник ТОВ «ЗТМК» подав до суду заперечення на скаргу стягувача на дії державного виконавця, в якому зазначив, що прийняті рішення заступника начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гринь Яни Анатоліївни про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях №77243235, №77243539 та №77243411 є законними та обґрунтовані.

У судове засідання стягувач ОСОБА_1 не з`явився, через підсистему «Електронний суд» подав заяву про розгляд скарги за його відсутності, викладені у скарзі вимоги підтримує та просить їх задовольнити у повному обсязі.

Представник Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), через підсистему «Електронний суд» подав заяву про розгляд скарги за його відсутності, вирішення питання по суті справи залишив на розсуд суду.

Представник боржника у судове засідання не з`явився, про дату та час і місце його проведення був повідомлений належним чином.

У зв`язку з неявкою у судове засідання сторін, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25.04.2024 у справі № 332/7097/23, яке набрало законної сили 31.05.2024 позовні вимоги до ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, задоволено частково, а саме:

- присуджено до стягнення з ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» на мою користь заборгованість по заробітній платі у сумі 35688,40 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 34940 гривень 94 копійки;

- присуджено до стягнення з ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» на мою користь судовий збір у розмірі 381,55 грн.;

- у задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13.05.2024 у справі № 332/7097/23, яке набрало законної сили 13.06.2024 присуджено до стягнення з ТОВ «Запорізький титаномагнієвий комбінат» на мою користь витрати на правничу допомогу в сумі 5700,00 грн.

31.05.2024 Заводським районним судом м. Запоріжжя видано виконавчий лист №332/7097/23 про стягнення з ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі у розмірі 70629,34 грн.

31.05.2024 Заводським районним судом м. Запоріжжя видано виконавчий лист

№332/7097/23 про стягнення з ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 381,55 грн.

18.06.2024 Заводським районним судом м. Запоріжжя видано виконавчий

лист №332/7097/23 про стягнення з ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 5700,00 грн.

20.02.2025 заступником начальника Лівобережного відділу державної виконавчої

служби у місті Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гринь Яною Анатоліївною винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень:

- №77243235 про стягнення з ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі у розмірі 70629,34 грн.

- №77243539 про стягнення з ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 381,55 грн.

- №77243411 про стягнення з ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 5700,00 грн.

20.02.2025 виконавчі провадження №77243235, №77243539 та №77243411 за виконавчими листами наданими стягувачем на підставі рішення державного виконавця було приєднано до зведеного виконавчого провадження №6273650 відносно боржника ТОВ «Запорізький титаномагнієвий комбінат».

20.02.2025 заступником начальника Лівобережного відділу державної виконавчої

служби у місті Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гринь Я.А., на підставі п. 12 ч. 1 ст. 34, ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанови про зупинення вчинення виконавчих дій по виконавчим провадженням №77243235, №77243539 та №77243411, у зв`язку із тим, що згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України № 36 від 16.01.2019 ТОВ "ЗТМК" включено до "Переліку об`єктів великої приватизації державної власності".

Разом з тим, у своєму відзиві на скаргу державний виконавець посилалася також на застосування нею наказу Фонду державного майна України від 07.12.2020 № 1971, яким прийнято рішення про приватизацію державної частки розміром 51 % статутного капіталу ТОВ «Запорізький титано - магнієвий комбінат» шляхом продажу на аукціоні з умовами, але в самих постановах від 20.02.2025, як на підставу зупинення вчинення виконавчих дій даний нормативний акт зазначений не був.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2ст. 18 ЦПК України,судові рішення,що набрали законної сили,обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 129-1Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Таким чином, установлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили,не дозволяє ставити його виконання в залежність від волі боржника або будь-яких інших осіб, зокрема виконавця, на вчинення чи не вчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів. Схожі правові висновки КГС ВС виклав у пункті 13 постанови від 30.08.2018 у справі №916/4106/14та підпункті 8.12 постанови від 25.09.2020 у справі №924/315/17.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження».

В силу приписів ст. 19 Конституції України,ст. 1 Закону № 1404-VIIIдержавний виконавець повинен вчиняти виконавчі дії не лише з дотриманням Закону України «Про виконавче провадження», а й відповідно до інших законів, які є обов`язковими при вчиненні ним тих чи інших виконавчих дій, що є гарантією належного виконання виконавцем своїх обов`язків і недопущення порушення прав сторін виконавчого провадження.

Отже, дії органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень регламентовані не тільки Законом України «Про виконавче провадження», а й іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Положеннями ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, засад: верховенства права, обов`язковості виконання рішень, законності.

Підстави та порядок зупинення вчинення виконавчих дій визначено статтею 34 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до п. 12 ч.1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі включення єдиного майнового комплексу боржника - державного або комунального підприємства, пакета акцій (часток) у розмірі більше 50 відсотків статутного капіталу боржника - господарського товариства до переліку об`єктів малої або великої приватизації, що підлягають приватизації.

Посилаючись на дану обставину, заступником начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гринь Я.А. винесені оскаржувані постанови про зупинення вчинення виконавчих дій.

Разом з тим, сама конструкція норми визначеної ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» не містить в собі посилання на саме на обов`язок державного виконавця щодо зупинення вчинення виконавчих дій у встановлених випадках.

Відповідно до ч. 7 ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження» у випадку, передбаченому пунктом 12частини першої статті 34 цього Закону, виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій до закінчення однорічного строку з дня завершення приватизації або до припинення приватизації відповідного об`єкта приватизації.

Як вбачається з матеріалів справи, завершення приватизації державної частки у статутному капіталі ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» тривалий час не відбувається.

На виконанні в Лівобережному відділі державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) знаходить зведене виконавче провадження відносно ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат», що також може свідчити про тривале невиконання рішень суду, за якими боржником виступає дане підприємство.

Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» та особливості їх виконання (ч. 1ст. 1 цього Закону), саме цим Законом затверджено порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою.

Відповідно до частини 1ст. 2 цього Закону, держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державне підприємство. Виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених Законом.

В той же час, відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 19 Конституції України закріплено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закону) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частини першої статті 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

За змістом частини першої, абзацу 1 частини другої статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Крім того, відповідно до Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року по справі № 619/562/18, належним доказом вжиття усіх передбачених Законом заходів з примусового виконання рішення суду, що свідчить про повноту виконавчих дії, є повне виконання рішення суду.

За приписами ст. 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Законодавцем передбачений чіткий порядок здійснення дій у виконавчому провадженні. Враховуючи те, що державний виконавець наділений владними повноваженнями, то він повинен дотримуватись цих вимог законодавства.

Зупинення вчинення виконавчих дій порушує основоположні права особи - на виконання судового рішення та отримання за цим рішенням заробітної плати та інших виплат пов`язаних зі звільненням.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї та практику практики Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 1 Протоколу 1 Конвенції проголошує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року, «Щокін проти України» від 14.10.2010 року, «Сєрков проти України» від 07.07.2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009 року, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року) визначено три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

У контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції майном є заробітна плата, а також присуджені судом виплати.

Неспроможність державних органів надати заявнику майно, присуджене йому згідно з остаточним рішенням суду становить втручання, несумісне з гарантіями, закріпленими в пункті 1 статті 1 Першого протоколу (рішення у справах «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002 року, «Войтенко проти України» від 29.06.2004 року).

Аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції, ЄСПЛ неодноразово вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути: незалежним від будь-якої дискреційної дії державних органів та доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 у справі «Гурепка проти України», заява № 61406/00, § 59); «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. рішення від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України», заява № 38722/02, § 75); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 16.08.2013 у справі «Гарнага проти України», заява № 20390/07, § 29).

Суд наголошує, що ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає обов`язок виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З моменту звернення у належний спосіб до органів виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження, стягувач має право розраховувати, що компетентний орган здійснить всі можливі заходи для виконання постановленого судового рішення, що набрало законної сили.

За приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

У рішенні від 17.05.2005 у справі «Чіжов проти України» (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої п. 1 ст. 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що стадія виконання судового рішення є частиною правосуддя (рішення у справах «Півень проти України» (заява № 56849/00) від 29.06.2004, «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997).

Відповідно до змісту рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі «Шмалько проти України» право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Європейський суд з прав людини також наголошував, що виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати.

У справі «Фуклєв проти України» (рішення від 07.06.2005) Європейський суд з прав людини вказав, що держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.

Сукупний аналіз рішень Європейського суду з прав людини у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України» достеменно засвідчує його однозначну позицію про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, та констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з Конституцією України.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Також, суд звертає увагу і на критерій якості закону, як складової верховенства права, та складової першого критерію правомірності втручання, адже згаданий п. 12 ч.1ст.34 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі включення державних підприємств або пакетів акцій (часток) господарських товариств до переліку об`єктів малої або великої приватизації, що підлягають приватизації.

Проте із наведеної норми не є зрозумілим, в якому випадку зупиняється вчинення виконавчих дій: - у разі включення кредитора, чи все ж таки боржника до переліку об`єктів приватизації; чи є підставами для зупинення те, що підприємство вже було включено у цей перелік на час відкриття виконавчого провадження (як в даному випадку ще з 2018 року).

Встановлено, що згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 25.11.2020 № 1475-р «Про внесення зміни в додаток до розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.01.2019 №36-р до переліку об`єктів великої приватизації державної власності, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.01.2019 №36-р (із змінами), включено державну частку розміром 51% статутного капіталу ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат».

Відповідно до Закону України «про приватизацію державного і комунального майна» та враховуючи розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.01.2019 №36-р «Про затвердження переліку об`єктів великої приватизації державної власності (із змінами), наказом Фонду від 07.12.2020 № 1971 прийнято рішення про приватизацію державної частки розміром 51 % статутного капіталу ТОВ «Запорізький титано - магнієвий комбінат» шляхом продажу на аукціоні з умовами. Порядок проведення електронних аукціонів для продажу об`єктів великої приватизації затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2023 № 183. Наразі зазначений пакет акцій не продано.

При цьому, як зазначалося вище, у своїх рішеннях державний виконавець не послалася на відповідний наказ Фонду державного майна України, яким було прийнято рішення про приватизацію державної частки розміром 51 % статутного капіталу ТОВ «Запорізький титано - магнієвий комбінат» шляхом продажу на аукціоні з умовами.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що втручання держави у право на мирне володіння майном у даному випадку здійснюється не на підставі закону та є непропорційним меті втручання, якою, вочевидь є запобігання знецінення активів підприємств, що підлягають приватизації, що не було враховано державним виконавцем при винесенні оскаржуваних постанов.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. 2ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

16 листопада 2022 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/7310/20, провадження № 12-23гс22 відступила від висновків КГС та КЦС ВС про те, що суд не наділений повноваженнями на скасування рішень органів державної виконавчої служби та приватних виконавців. Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновків КГС ВС про застосування частини другої статті 343 ГПК України, викладених у постановах від 21.05.2021 у справі № 905/64/15, від 25.06.2021 у справі № 905/2214/14-908/5734/14, від 25.06.2021 у справі № 25/7, від 30.06.2021 у справі № 905/2190/14, від 15.07.2021 у справі № 924/408/19, від 24.11.2021 у справі № 908/3994/14, від 11.04.2022 у справі № 916/3143/19 та від 04.08.2022 у справі № 910/11419/20, а також висновків КЦС ВС про застосування аналогічних положень частини другої статті 451ЦПК України, викладених у постанові від 23.02.2022 у справі № 1005/7141/2012, про те, що суд не наділений повноваженнями на скасування рішень органів державної виконавчої служби / приватних виконавців.

Тому суд вважає, що вимога, яка сформульована у скарзі щодо зобов`язання державного виконавця скасувати постанови про зупинення вчинення виконавчих дій, як просить боржник, є некоректною, поновлення порушеного права боржника може відбутися шляхом скасування судом оскаржуваних постанов.

Відповідно до ч. 5 ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження» після усунення обставин, що стали підставою для зупинення вчинення виконавчих дій, виконавець не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли йому стало про це відомо, зобов`язаний продовжити примусове виконання рішення у порядку, встановленому цим Законом, про що виносить відповідну постанову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України» (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE) від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. ст.260-261, 353-354, 450-452 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на постанову заступника начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гринь Яни Анатоліївни задовольнити.

Визнати неправомірними та скасувати постанови заступника начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гринь Яни Анатоліївни від 20.02.2025 про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях

№77243235, №77243539 та №77243411.

Зобов`язати заступника начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гринь Яну Анатоліївну поновити порушені права ОСОБА_1 шляхом поновлення виконавчих проваджень №77243235, №77243539 та №77243411 з примусового виконання виконавчих документів №332/7097/23 від 13.05.2024 та від 18.06.2024, виданих Заводським районним судом м. Запоріжжя.

Повний текст ухвали виготовлено 21.05.2025.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у 15-денний строк з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Н. В. Марченко