ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/718/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №712/7674/24 Категорія: 304020000 Марцішевська О.М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л., Гончар Н.І.,

секретар: Любченко Т.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

треті особи приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Міняйло Ірина Петрівна, ОСОБА_3 ,

особа, яка подає апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 лютого 2025 року (у складі судді Марцішевської О.М.) в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Міняйло Ірина Петрівна, ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними,

в с т а н о в и в :

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визнання недійсними договору дарування частки у праві власності на будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Міняйло І.П. 20.07.2021, та договору дарування земельної ділянки площею 0,0201 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Міняйло І.П. 20.07.2021.

В обґрунтування зазначала, що на підставі оспорюваних договорів відчужила відповідачу 13/25 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, кадастровий номер 71101367:06:056:0075, площею 0,0201 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказані правочини були укладені під впливом тяжких обставин, а саме існування загрози звернення стягнення на майно у зв`язку з боргами позивачки, та з ознаками фіктивності. В даний час відповідач виявив намір відчужити набуте за оспорюваними правочинами майно, внаслідок чого позивачка ОСОБА_1 та її мати ОСОБА_3 будуть позбавлені єдиного житла.

Після укладення зазначених договорів дарування позивачка продовжувала виконувати обов`язки власника будинку та проживати в ньому, сплачувала комунальні послуги, підтримувала майно в належному стані. В червні відповідач висловив намір відчужити будинок та земельну ділянку та почав виганяти позивачку та свою колишню дружину, вчиняв сварки, змінив замки, розмістив оголошення про продаж будинку, приводив покупців для огляду будинку.

На підставі викладеного вище, позивачка просила визнати договори дарування від 20.07.2021 недійсними на підставі ст. 234 ЦК України, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень згідно з договором дарування частки в праві власності на будинок, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 20.07.2021, скасувати записи про право власності на земельну ділянку, внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно згідно з договором дарування земельної ділянки, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 20.07.2021.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 21.06.2024 накладено заборону відчуження 13/25 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, кадастровий номер 71101367:06:056:0075, площею 0,0201 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 11.02.2025 відмовлено у задоволенні позову.

Скасовано заходи забезпечення позову у вигляді заборони відчуження 13/25 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, кадастровий номер 71101367:06:056:0075, площею 0,0201 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду мотивоване тим, що спірні договори містять усі істотні умови, які необхідні для укладення такого виду договорів та є обов`язковими для сторін, укладені у письмовій формі і нотаріально посвідчені.

Суд зазначив, що на виконання умов цих договорів відбулась реальна передача відповідачу у володіння та користування набутого ним за спірними договорами майна, що свідчить про намір сторін при укладенні правочинів досягти правового результату і тому такі правочини не можуть вважатись фіктивними.

При цьому, суд дійшов висновку про те, що наявність у позивача заборгованості перед кредитними установами не є тяжкою обставиною в розумінні ст. 233 ЦК України.

Також в рішенні суду зазначено, що станом на дату укладення спірних договорів дарування по фізичній особі ОСОБА_1 була відсутня інформація в Єдиному реєстрі боржників.

На підставі викладеного вище, суд першої інстанції дійшов висновку, що твердження позивачки про факт власних недобросовісних дій при укладенні спірних правочинів, які виражались у намірі недопущення звернення стягнення на майно за вимогами кредиторів, саме по собі не підтверджує порушення при їх укладенні прав та законних інтересів позивачки.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, неповно та неправильно з`ясовані фактичні обставини справи та не надано належної оцінки наявним доказам, що призвело до прийняття судом необ`єктивного та необґрунтованого рішення.

В обґрунтування зазначає, що спірні договори дарування були укладені між дочкою та батьком, які замість реальної передачі власності мали на меті її фіктивний перехід, щоб не допустити звернення стягнення на нерухоме майно в рахунок виконання судових рішень щодо стягнення заборгованості.

Також вказує, що суд першої інстанції належним чином не дослідив надану позивачкою виписку з медичної картки лікаря-психіатра від 11.06.2024.

Скаржник зазначає, що постійно оплачує комунальні послуги, як до укладення так і після укладення договорів дарування.

Разом з тим, вважає, що суд першої інстанції належним чином не дослідив надані позивачем докази та помилково зазначив, що в ОСОБА_1 були відсутні тяжкі обставини, внаслідок яких остання була змушена укласти спірні договори дарування.

В апеляційній скарзі звертає увагу суду на те, що позов подано з метою збереження будинку та недопущення продажу нерухомості відповідачем ОСОБА_2

ОСОБА_1 просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11.02.2025 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Також в апеляційній скарзі просить витребувати копії кредитних договорів та кредитних справ позивача з метою їх дослідження судом.

Відзив на апеляційну скаргу до Черкаського апеляційного суду не надходив.

Заслухавши доповідь судді, позивача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів доходить таких висновків.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи є ефективним обраний позивачем спосіб захисту порушеного права та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Судом встановлено, що 20.07.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування 13/25 часток в праві власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Міняйло І.П. та зареєстровано в реєстрі за № 1143 (т. 1 а.с. 140).

Даний житловий будинок належав позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Вінніченко Ж.В. 26.03.2009, зареєстровано в реєстрі за № 1117.

В пункті 5 договору дарування частки в праві власності на будинок від 20.07.2021 зазначено, що дарувальник свідчить, що дійсно є власником частки в праві власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд, не має обмежень щодо свого права розпорядження часткою в праві власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд, ні житловий будинок, ні будь-яка його частка на момент укладання цього договору нікому іншому не продана, не подарована, не заставлена, в спорі і під забороною не перебуває.

Разом з тим, відповідно до пункту 7 договору сторони підтвердили, що вони не визнані недієздатними чи обмежено недієздатними; укладання договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Також 20.07.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер 71101367:06:056:0075, площею 0,0201 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у тому числі за земельним угіддями, гектарів: малоповерхова прибудова 0,0119 га, малоповерхова забудова 0,0082 га, який посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Міняйло І.П. та зареєстровано в реєстрі за № 1144 (т. 1 а.с. 162).

Земельна ділянка належала позивачу ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Вінніченко Ж.В. 26.03.2009, № 1119 та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 101, кадастровий номер :06:056:0075.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 08.01.1983 батьками ОСОБА_4 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 8).

На підтвердження кредитних зобов`язань в банках та фінансових установах позивачкою долучено до справи кредитні звіти Українського бюро кредитних історій, банківські виписки по рахункам та довідки.

Відповідно до виписки з медичної картки лікаря-психіатра від 11.06.2024 позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувала на стаціонарному лікуванні з 25.06.2020 по 03.07.2020. Також у виписці зазначено, що відхилення в поведінці відмічалося в 2019 році; в поле зору психіатра потрапила в 2020 році; після 15.07.2021 диспансер не відвідувала; на запропоноване ушпиталення для уточнення діагнозу в категоричній формі відмовилась (т. 1 а.с. 35).

До позовної заяви на підтвердження оплат комунальних послуг за адресою АДРЕСА_1 додані платіжні інструкції від 06.06.2024 та 11.06.2024 (т. 1 а.с. 36-50).

Відповідно до довідки з Єдиного реєстру боржників у нотаріальних справах по посвідченню спірних договорів станом на 20.07.2021 по фізичній особі ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) відсутня інформація у Єдиному реєстрі боржників (т. 1 а.с. 153).

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 зазначає, що договори дарування від 20.07.2021 є недійсними, оскільки були укладені під впливом тяжкої обставини, а саме, перебування у скрутному матеріальному становищі, яке полягало у заборгованості по кредитам.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини 1-3 статті 89 ЦПК України).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з частиною першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь?яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Відповідні ознаки фіктивного правочину заначено у постанові Верховного Суду від 16.08.2022 у справі № 754/2738/20.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 зазначено таке: «Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину потрібно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце».

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц.

Верховний Суд в постановах від 20.08.2024 в справі № 700/337/23, від 10.07.2024 в справі № 201/3274/21, від 16.06.2021 в справі № 747/306/19 виснував, що приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Договір як приватноправова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватноправовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (постанова Верховного Суду від 05.04.2023 в справі № 523/17429/20).

Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.

Подібні висновки Велика Палата Верховного Суду зробила і в постанові від 07.09.2022 в справі № 910/16579/20.

Отже, Верховний Суд вже сформував усталену судову практику про можливість оскарження такого (фраудаторного) правочину особою (не стороною правочину), чиї майнові інтереси порушує такий правочин, якщо ця особа доведе, що особа, яка уклала договір та відчужила за ним майно, свідомо погіршила свій майновий стан з метою уникнення відповідальності перед кредитором.

Зазначене повністю відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 2-591/-11, про те, що оспорити фраудаторний правочин в судовому порядку може лише кредитор, якщо такий правочин призвів до неможливості задовольнити його вимоги за рахунок такого майна.

У постановах Верховного Суду від 09.08.2024 в справі № 361/155/21, від 29.06.2022 в справі № 750/11492/19 вказано, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Водночас та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

У справі, що переглядається, з позовом про визнання договору недійсним звернувся дарувальник нерухомого майна, а не кредитор за договором споживчого кредиту, укладеним між дарувальником та фінансовою установою.

Оскільки, з позовом про визнання правочину недійсним відповідно до статті 234 ЦК України з підстав його фраудаторності звернулася сторона цього правочину, а не кредитор, позбавлений можливості задовольнити свої вимоги за рахунок відчуженого майна, приймаючи до уваги, що наявність умислу щодо фіктивності в усіх сторін цих правочинів не доведена, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання договорів дарування недійсними.

Такі висновки узгоджуються з постановою Верховного Суду від 23.10.2024 в справі № 127/23017/22.

Доводи скаржника ОСОБА_1 , що дії сторін договорів дарування спрямовані на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, не підтверджені належними та допустимими доказами, оскільки протягом 4 років з дня укладення договору дарування позивач не ставив питання про його недійсність, не заперечував право відповідача на спірне майно.

Судом встановлено і позивачем не спростовано, що під час укладення договору дарування частки домоволодіння від 20.07.2021 та договору дарування земельної ділянки від 20.07.2021 в ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існувало вільне волевиявлення на його укладення, вони самостійно підписали вказаний договір. Договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених цим договором. Договори дарування укладені у письмовій формі, нотаріально посвідчені, зареєстровані у встановленому законом порядку та обдаровуваний прийняв дарунок, а тому став власником цього майна. Сторонами дотримані всі вимоги діючого законодавства, сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту, договір було підписано сторонами за доброю волею.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 було заявлено клопотання про витребування додаткових доказів, а саме копій кредитних договорів та кредитних справ позивача з метою їх дослідження судом.

Відповідно до положень ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно із частинами 2, 3 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Відповідно до частини 8 статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Частинами 1 та 3 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем дане клопотання не заявлялось в суді першої інстанції під час розгляду справи по суті.

Разом з тим, подане клопотання не містить доводів, з яких клопотання про витребування доказів не було заявлено у суді першої інстанції у строки, визначені ЦПК України.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку про залишення клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів без розгляду через відсутність наведених об`єктивних причин, у зв`язку з якими позивач не міг заявити відповідне клопотання в суді першої інстанції у визначений процесуальним законом строк.

Враховуючи викладене вище, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 лютого 2025 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених Цивільним процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено 20 травня 2025 року.

Судді Ю.В. Сіренко

Т.Л. Фетісова

Н.І. Гончар