Справа № 452/3945/24 Головуючий у 1 інстанції: Пташинський І.А.
Провадження № 22-ц/811/480/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Гаврилюк Я.Ю.,

з участю: представника відповідача Моцюка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 17 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з акціонерного товариства (далі АТ) «Українська залізниця» на її користь 250000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що 06.03.2020 року у

м. Самборі Львівської області на залізничній колії на нерегульованому службовому пішохідному переході відбувся наїзд поїздом (тепловоз ЧМЕ-3 №3733), під керуванням машиніста ОСОБА_2 , на пішохода ОСОБА_1 , яка переходила колії по вищевказаному переході.

Внаслідок наїзду ОСОБА_1 отримала тяжкі тілесні ушкодження (травматична ампутація третини правої гомілки), та залишилася інвалідом ІІІ групи.

За фактом настання цієї події уповноваженими органами Самбірського РВП ГУ НП у Львівській області 07.03.2020 року було внесено відомості до ЄРДР за №0000174 та розпочато досудове розслідування за фактом наїзду.

Вказувала, що внаслідок наїзду пережила надзвичайний стрес та страх за своє життя, зазнала сильного фізичного болю внаслідок травмування та ампутації кінцівки, має труднощі у здійсненні найпростіших щоденних речей, відтак, їй доводиться докладати значних зусиль для організації свого життя, постійно відчуває психологічний дискомфорт у зв`язку із втратою працездатності та обмеженнями в життєдіяльності, оскільки втрата кінцівки призвела до зниження якості життя та психологічного стресу.

Дані зміни в житті позивачки є дуже важкими для неї, оскільки її здоров`ю завдано непоправної шкоди, що потребує тривалого відновлення, тому завдану їй моральну шкоду в грошовому виразі оцінює у 250000 грн.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 17 січня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 150000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір у розмірі 1500 грн.

Рішення суду оскаржив відповідач АТ «Українська залізниця», просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вважає, що присуджений позивачці розмір морального відшкодування не відповідає вимогам розумності та справедливості, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували умисне заподіяння позивачці моральної шкоди (завдання душевних, психічних страждань).

При цьому, наголошує, що нещасний випадок на залізниці стався, власне, з необережності позивачки та внаслідок порушення нею Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, що підтверджено постановою про закриття кримінального провадження від 05.09.2022 року, яку судом першої інстанції не в повній мірі враховано.

Так, зокрема, звертає увагу на те, що ОСОБА_1 , не переконавшись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, в порушення вимог п.2.6 розділу другого Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, переходила залізничну колію на нерегульованому службовому пішохідному переході, слухаючи музику із гарнітурою (наушниках) у вухах, не реагувала на звукові сигнали подані машиністом локомотива, внаслідок чого відбувся наїзд.

Додає, що потерпіла ОСОБА_1 , усвідомлюючи всю небезпеку перебування на залізничній колії, знехтувала власною безпекою.

Також просить врахувати висновок комісії по розслідуванню випадку аварії, допущеної 06.03.2020 року о 17 год. 05 хв. на 66 км ПК10 станції Самбір, згідно з яким, вини працівників регіональної філії «Львівська залізниця» в даному випадку немає.

За таких обставин, апелянт вважає, що суд повинен був застосувати до спірних правовідносин норму частини другої статті 1193 ЦК України про грубу необережність потерпілого.

Посилаючись на судову практику, зазначає, що у подібних правовідносинах суди присуджували моральну шкоду у значно меншому розмірі, ніж суд першої інстанції оскаржуваним рішенням.

Також апелянт звертає увагу, що судом не враховано норми податкового законодавства, що впливає на виконання рішення суду, зокрема, позовні вимоги задоволено частково і встановлена судом сума перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, тому відповідач, як податковий агент, зобов`язаний при виплаті моральної шкоди сплатити в бюджет всі необхідні податкові зобов`язання.

В судове засідання апеляційного суду сторона позивача не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, клопотань про відкладення розгляду справи від неї не надходило, тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у її відсутності.

Заслухавши пояснення представника відповідача в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

За загальним правилом, яке міститься у ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 1 частини другої статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (ч.1 ст.1172 ЦК).

У частині другій статті 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з ч.1 ст.1193 ЦК України, шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується.

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (ч.2 ст.1193 ЦК України).

За загальним правилом відшкодування моральної шкоди, яке міститься у статті 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Зокрема, враховуються тяжкість та тривалість вимушених змін у життєвих стосунках позивача, можливість їх відновлення, тощо. При цьому, суд має виходити із засад розумності та справедливості.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Судом встановлено, що 06.03.2020 року, близько 17 год. 05 хв., у м. Самборі на 69 км 9 пікеті перегону Дрогобич-Самбір на залізничній колії в непарній горловині залізничної станції «Самбір» на нерегульованому службовому пішохідному переході до ЕЧ-6 відбувся наїзд поїзда у складі тепловоза ЧМЕ-3 №3733 та 10 порожніх напіввагонів під керуванням машиніста ОСОБА_2 , який рухався в напрямку від м. Самбір до м. Дрогобич Львівської області, на пішохода ОСОБА_3 (з 15.07.2021 року змінено прізвище на ОСОБА_1 ), 1996 року народження, яка здійснювала перехід залізничної колії вказаним пішохідним переходом зліва па право відносно руху поїзда. Внаслідок наїзду поїздом ОСОБА_4 було госпіталізовано в Самбірську ЦРЛ з діагнозом: «травматична ампутація нижньої третини правої гомілки».

07.03.2020 року по даному факту уповноваженими органами Самбірського РВП ГУ НП у Львівській області внесено відомості до ЄРДР за №0000174 та розпочато досудове розслідування за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.276 КК України.

Постановою заступника начальника СВ Самбірського РВП ГУ НП у Львівській області від 05.09.2022 року капітана поліції Карпінець А.В. кримінальне провадження №0000174 закрито за п.2 ч.1

ст.284 КПК України у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 276 КК України.

Згідно з висновком експерта №90/22 від 31.08.2022 року, при обстеженні громадянки ОСОБА_5 , 1996 року народження, лікарями КНП СМР «Самбірська ЦРЛ» від 06.03.2020 року було вставлено діагноз: «Неповне травматичне відчленування правої стопи, обширна різано-рвана рана з дефектом кістки, крупних судин, нервів, м`яких тканин та шкіри», а також лікарями КНП «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги м. Львова» в період часу від 07.03.2020 року до 13.04.2020 року був виставлений заключний клінічний діагноз: «Післятравматичне відчленування правої нижньої кінцівки на рівні середньої нижньої третини гомілки. Обширно різано-рвана рана нижньої третини гомілки з масивним дефектом кісткових та м`яких тканин». Таким чином, експерт дійшов висновку, що ОСОБА_6 спричинено травму правої нижньої кінцівки у вигляді травматичного відчленування середньої-нижньої третини гомілки і обширної різано-рваної рани нижньої третини гомілки з масивним дефектом кісткових та м`яких тканин, яка могла виникнути внаслідок залізно-дорожньої пригоди (наїзд поїзда на пішохода), від дії твердого тупого предмету (предметів) з обмеженою поверхнею, якими могли бути виступаючі частини залізничного транспорту, що рухався. Вищевказана травма відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя у момент її спричинення.

Згідно з копією довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААБ №332881, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 16.06.2020 року встановлено третю групу інвалідності за загальним захворюванням. Інвалідність встановлена безтерміново.

Згідно з копією виписки із медичної карти стаціонарного хворого №7345 від 13.10.2021 року, виданої КНП «8 МЛК м. Львова» Міжлікарняне опікове відділення «ЦТТ і ПХ», ОСОБА_1 перебувала у стаціонарі з 06 по 13 жовтня 2021 року з діагнозом: основне та супутнє захворювання, ускладнення, відкрита рана кукси правого стегна.

Із вказаної вище постанови про закриття кримінального провадження встановлено, що в день ДТП поїздом у складі тепловоза ЧМЕ-3 №3733 та 10 порожніх напіввагонів керував машиніст ОСОБА_2 , який працює на посаді машиніста Т4-1 депо «Львівзахід» Львівської регіональної філії АТ «Українська залізниця», відтак, АТ «Українська залізниця» є відповідальною за шкоду, заподіяну позивачу каліцтвом внаслідок вказаної вище ДТП.

Відповідач АТ «Українська залізниця» у відзиві на позову заяву не висловив жодного заперечення з приводу того, що він є власником чи володільцем джерела підвищеної небезпеки. Крім того, під час службового розслідування даного нещасного випадку, відповідачем не заперечувався факт належності поїзда у складі тепловоза ЧМЕ-3 №3733 АТ «Українська залізниця». Не заперечувався цей факт стороною відповідача й у судовому засіданні апеляційного суду.

Верховний Суд у своїй постанові від 21 квітня 2021 року у справі №450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини.

Разом з цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого.

В постанові про закриття кримінального провадження зазначено лише про наявність в діях потерпілої ОСОБА_1 власної необережності, при цьому, жодного посилання на грубу необережність потерпілої у цій постанові немає.

При визначенні розміру морального відшкодування суд першої інстанції, власне, й урахував, що в діях потерпілої мала місце необережність, яка виразилась у недотриманні нею Правил безпеки громадян на залізничному транспорті, а тому дійшов законного і обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

На переконання колегії суддів, за встановлених обставин справи, присуджене судом першої інстанції моральне відшкодування відповідає вимогам розумності та справедливості, а тому доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з тим, що сам лише факт ампутації кінцівки, спричиненої наїздом поїзда, як джерелом підвищеної небезпеки, свідчить про заподіяння ОСОБА_1 глибоких і тривалих моральних страждань, а тому доводи апелянта про недоведеність позивачем факту заподіяння їй моральної шкоди, є абсолютно безпідставними.

Що ж стосується інших доводів апелянта, зокрема, щодо необхідності сплати податку з присудженого судом морального відшкодування, то необхідно зазначити наступне.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» від 16.01.2020 року, який набрав чинності 23.05.2020 року (надалі Закон №466), внесено зміни до підпункту «а» підпункту 164.2.14, а саме: доповнено словами «а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом».

Підпунктом «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної плати, встановленої на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Сума, яка підлягають стягненню з відповідача на підставі рішення суду (150000 грн.), перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного року, однак, відсутність покликання в оскаржуваному рішенні суду на вимоги податкового законодавства не впливають на правильність висновків суду по суті вирішення спору.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку доказам, на які сторони посилались в обґрунтування своїх вимог та заперечень, правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не допустив порушень норм процесуального права, які б були підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:

апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 17 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 12 травня 2025 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич