ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року

м. Київ

справа № 633/372/20

провадження № 61-794св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа ? ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , поданою адвокатом Пекареніним Андрієм Анатолійовичем, на рішення Печенізького районного суду Харківської області від 25 лютого 2021 року у складі судді Цимбалістенко О. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 14 червня 2023 року у складі колегії суддів: Триголова В. М., Дорош А. І., Лобова О. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року ОСОБА_1 подав до суду позов до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію іншого речового права.

Позов мотивований тим, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 5,0247 га, кадастровий номер :01:004:0053, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області.

25 червня 2019 року від його імені ОСОБА_3 , яка діяла на підставі довіреності № ННО 866639 від 29 січня 2019 року, уклала з ОСОБА_2 договір оренди землі, предметом якого є належна йому земельна ділянка. Разом з тим вказаний договір укладено його довірителем з перевищенням повноважень та всупереч його інтересам. Крім того ОСОБА_3 усвідомлювала, що укладає договір всупереч його інтересам та мала домовленість з другою стороною оспорюваного правочину щодо отримання вигоди від оскаржуваного договору. Договір оренди земельної ділянки укладений всупереч вимогам частини третьої статті 238 ЦК України, оскільки його було укладено від імені орендодавця на максимальний термін користування ? 49 років, тобто договір укладений на реалізацію інтересів однієї особи - орендаря.

ОСОБА_1 просив суд:

визнати недійсним договір оренди землі від 25 червня 2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яким передано в оренду належну ОСОБА_1 земельну ділянку площею 5,0247 га, кадастровий номер :01:004:0053, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області;

скасувати державну реєстрацію договору оренди від 25 червня 2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Печенізького районного суду Харківської області від 25 лютого 2021 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 14 червня 2023 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ані у позовній заяві, ані у судовому засіданні позивач та його представник не підтвердили належними та допустимими доказами, що ОСОБА_3 діяла з перевищенням повноважень, наданих їй довіреністю від 29 січня 2019 року, при укладенні договору оренди земельної ділянки від 25 червня 2019 року, оскільки у довіреності прямо зазначені повноваження ОСОБА_3 передавати в оренду належне ОСОБА_1 нерухоме майно, укладати договори оренди. При цьому жодних обмежень щодо умов договору оренди в довіреності не зазначено. За таких обставин, суд дійшов висновку що оспорюваний договір оренди укладений представником позивача ОСОБА_3 в межах повноважень, наданих їй на підставі довіреності, виданої ОСОБА_1 .

Позивач у ході його допиту пояснив, що окремо не повідомляв ОСОБА_3 умови договору оренди, які б його влаштовували. Судом встановлено, що визначений пунктом 9 оспорюваного договору розмір орендної плати відповідає вимогам чинного законодавства та не є очевидно несправедливим. Позивачем не було доведено, що внаслідок відсутності в оспорюваному договорі відповідальності за несплату орендної плати орендарем були порушені права орендодавця ОСОБА_1 , як і не було встановлено в чому саме полягає порушення його законних прав. Разом з тим, відсутність у договорі відповідальності за несплату орендної плати не звільняє орендаря від обов`язку виконувати договір та від відповідальності за його невиконання визначеної Законом.

Строк дії оспорюваного договору, який становить 49 років, більшій за мінімальну межу визначену Законом України «Про оренду землі» для відповідної категорії земель, однак не перевищує максимальний строк визначений цим Законом. Таким чином, визначений пунктом 8 оспорюваного договору строк його дії відповідає вимогам чинного законодавства та не є очевидно несправедливим. Будь-які інші умови договору оренди земельної ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не обговорювались, під час складання довіреності жодних вимог щодо умов договору оренди ОСОБА_1 не висловлювалось.

Суд не може прийняти до уваги твердження позивача про існування зловмисної домовленості між відповідачем та третьої особою щодо укладання оспорюваного договору оренди землі та те, що ОСОБА_3 усвідомлювала, що вчиняє правочин усупереч інтересам позивача, і мала домовленість з другою стороною договору щодо отримання вигоди від вчинення оскаржуваного правочину. Дії представника виходять з інтересів та волі довірителя, що підтверджується зокрема, добросовісними діями представника щодо оформлення спадкового нерухомого майна, а саме ? земельної ділянки, у власність довірителя, нормативною оцінкою зазначеної ділянки, проведеною з метою, щоб передати її в оренду. У свою чергу довіреність, якою ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 діяти від її імені, складена 19 серпня 2019 року, тобто більш ніж через місяць після укладення оспорюваного договору, отже не може свідчити, що ОСОБА_3 діяла в інтересах ОСОБА_2 на момент укладення оспорюваного договору.

За таких підстав суд вважає, що доводи позивача щодо зловмисної домовленості ОСОБА_3 з другою стороною договору для отримання вигоди від вчинення оскаржуваного правочину суд вважає безпідставними, оскільки позивачем жодних доказів на підтвердження вказаних обставин надано не було, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Той факт, що ОСОБА_1 не отримував орендну плату від ОСОБА_2 , не є підставою для визнання недійсним оспорюваного договору в розумінні статей 203-215 ЦК України. Так само не є підставою для визнання договору недійсним той факт, що в деяких реквізитах оспорюваного договору не зазначено статус ОСОБА_2 як фізичної особи-підприємця.

Ураховуючи те, що позовні вимоги в частині визнання недійсним договору оренди землі від 25 червня 2019 року задоволенню не підлягають, а вимога щодо скасування реєстрації є похідною, тому вимоги в частині скасування державної реєстрації договору також задоволенню не підлягають.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстави вважати, що оспорюваний договір оренди земельної ділянки укладений з перевищенням повноважень, наданих ОСОБА_3 на підставі довіреності від 29 січня 2019 року, оскільки судом встановлено, що вказаною довіреністю ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 , зокрема, бути його представником з усіх питань, що стосуються оформлення спадщини на ім`я позивача після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька позивача ? ОСОБА_4 та передачі в оренду належного позивачу нерухомого майна. Також з довіреності вбачається, що право на представництво інтересів ОСОБА_1 надається ОСОБА_3 для того, щоб в тому числі підписати договір оренди нерухомого майна. Тому ОСОБА_3 укладала договір оренди від 25 червня 2019 року на підставі повноважень, наданих їй довіреністю.

Довіреність від 29 січня 2019 року не містить умов щодо обов`язку ОСОБА_3 погоджувати дії, які вона вчиняє від імені ОСОБА_1 , а надано повноваження на передачу в оренду належного ОСОБА_1 нерухомого майна

Апелянт посилається на те, що законом дозволено укладати договір оренди землі сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на 7 років, укладення договору на 49 років суперечить інтересам позивача, також всупереч інтересів позивача визначена й оплата за користування орендованою земельною ділянкою. Проте такі аргументи не можуть бути підставою для визнання недійсним договору оренди.

Суду не надано доказів та не вказано в чому саме полягає порушення його прав відсутністю умовидоговору щодо відповідальності за несплату орендної плати, оскільки відповідальність за невиконання умов договору орендар понесе у відповідності до Закону, що регулює спірні правовідносини. Крім того, пунктом 34 договору оренди земельної ділянки передбачено, що орендодавець має право звернутися до орендаря з метою зміни умов договору. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір вирішується у судовому порядку.

Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника, вчинення правочину всупереч інтересам довірителя. Проте з довіреності від 29 січня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 , зокрема, на укладення договорів оренди щодо його нерухомого майна. Умов щодо оплати та терміну таких договорів оренди довіреність не містить, відтак ОСОБА_3 , укладаючи оспорюваний договір оренди земельної ділянки, діяла в інтересах ОСОБА_1 . Позивачем жодних доказів на підтвердження обставин зловимисної домовленості ОСОБА_3 з ОСОБА_2 для отримання вигоди від вчинення оскаржуваного правочину надано не було.

Спір про несплату орендної плати може розглядатись з підстав порушення договірних зобов`язань та не має відношення до недійсності правочину.

Аргументи учасників справи

11 січня 2024 року ОСОБА_1 через адвоката Пекареніна А. А. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди були необ`єктивними, а оцінка наявним доказам була односторонньою та неповною. Більш того, багато доказів, які мали вплинути на встановлення справедливого рішення судом, було досліджено неправильно або взагалі не було досліджено, а деякі, на які посилається суд, базуються лише на припущеннях.

Оспорюваний договір оренди землі від 25 червня 2019 року укладено із перевищенням повноважень ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_3 не мала повноважень на укладення вказаного договору.

Згідно з положеннями статті 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Довіреністю від 29 січня 2019 року, виданою на ім`я Трушкіної С. О., не встановлені повноваження представника вчиняти правочини щодо розпорядження нерухомим майном позивача шляхом укладання договору оренди землі від імені та в інтересах позивача, предметом якого є належна йому земельна ділянка. Крім того, не зазначено ні строку, на який довіритель бажає аби було укладено договір оренди, ні строку, на який він бажав би передати в оренду майно, та не вказано, яке саме нерухоме майно може передаватися в оренду. Він не схвалив вказаний правочин, натомість як тільки дізнався про існування договору, відразу звернувся до суду з позовом про визнання договору недійсним.

Крім того, договір оренди укладений не в його інтересах, зокрема щодо положень договору, строку його дії, розміру орендної плати, відповідальності за несвоєчасну сплату. Він не бажав укладати договір на 49 років, а середній розмір орендної плати у Харківській області у 2019 році у Печенізькому районі становив 7,4 % від нормативно грошової оцінки землі, а не на рівні 3 %, як визначено у оспорюваному договорі. Також у договорі взагалі відсутні положення щодо відповідальності орендаря за несвоєчасну сплату орендної плати, що є істотною умовою договору відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду землі». Очевидним є те, що якби ОСОБА_3 діяла в його інтересах, то погодила б з ним умови договору оренди, в тому числі й орендну плату, та те, що він не погодився би отримувати таку малу орендну плату 49 років, в той час як інші орендарі пропонують орендну плату набагато більшу.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усвідомлювали, що вчиняють правочин всупереч його інтересам та мали домовленість між собою щодо отримання вигоди від вчинення оскаржуваного правочину, що підтверджується поясненнями та відповідями на запитання, наданими ними у судовому засіданні 27 жовтня 2020 року, а також показаннями ОСОБА_2 , допитаної як свідка в судовому засіданні 11 січня 2021 року. Зокрема, з її пояснень вбачається, що вони разом працюють і що укладення оспорюваного договору здійснено не в його інтересах. Наявна у матеріалах справи довіреність, видана ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_3 , свідчить про те, що між ними виникають і інші робочі питання.

Він не вчиняв дій направлених на визнання договору, орендну плату не отримував. Пояснення наданні ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в судових засіданнях щодо отримання орендної плати ОСОБА_1 кардинально відрізняються. Щодо фактичних обставин, то за 2019 рік за отримання орендної плати у відомості розписалася ОСОБА_3 , що підтверджується підписом у відомості та наданими нею, її представником та представником відповідача поясненнями в судовому засіданні. Крім того, у матеріалах справи міститься копія податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб і сум утриманого з них податку, з якого видно, що ФОП ОСОБА_2 сплатила 501,30 грн у 2019 році з доходу ОСОБА_1 , тоді як він дохід у 2019 році у формі орендної плати не отримав. У довіреності, яка була ним видана, відсутні повноваження на отримання орендної плати. Відповідач не надав докази отримання ним орендної плати.

Суди не звернули увагу на те, що на першій сторінці оспорюваного договору вказано, що такий укладено з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , а на останній сторінці - з ОСОБА_2 . Водночас наявність статусу фізичної особи-підприємця не впливає на статус фізичної особи, проте незрозуміло з ким саме укладено оспорюваний договір.

Він звернувся до суду з метою захисту свого права на вільне розпорядження приватною власністю, яке у нього відібрано відповідачем та третьою особою, тоді як суди попередніх інстанцій таке право не захистили.

24 квітня 2024 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, у якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржені судові рішення - без змін, а також стягнути з ОСОБА_1 на її користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн.

Відзив мотивовано тим, що з довіреності від 29 січня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 оформити спадщину після смерті померлого батька на його ім`я та передачі в оренду належного позивачу нерухомого майна. Вказане повідомив позивач під час відібрання пояснень у якості свідка. Крім того, позивач повідомив, що не видавав довіреність під тиском або впливом інших осіб та поставив свій підпис на довіреності, чим підтвердив свої наміри.

Позивачу на праві власності належать ще дві земельні ділянки, власником яких він став через місяць після відкликання довіреності на ім`я ОСОБА_3 . Після чого позивач уклав договори оренди, предметом яких є зазначені земельні ділянки, з ТОВ «Печенізьке», строком на 15 років, а не 7 років, як нібито бажав укласти позивач та який він вважає справедливим. Ці договори з ТОВ «Печенізьке» укладені більш ніж через рік після укладання договору з ФОП ОСОБА_2 і їх умови є прийнятними для позивача. З огляду на наведене вважає, що позивач будь-яким чином намагається розірвати договірні відносини з відповідачем з метою передання земельної ділянки у користування іншому орендарю.

Довіреність від 29 січня 2019 року не містить умов щодо обов`язку ОСОБА_6 погоджувати дії, які вона вчиняє від імені відповідача. Права позивача не порушені самим фактом укладення договору на 49 років, а розмір орендної плати, визначений пунктом 9 договору, відповідає вимогам чинного законодавства, адже не є меншим за граничний дозволений нормативними актами. Обставина щодо порушення прав позивача відсутністю в умовах договору відповідальності за несплату орендної плати не доведена. При цьому умовами договору позивача наділено правом на звернення до орендодавця задля зміни умов договору, в тому числі строку дії договору та оплати за орендовану земельну ділянку. До подання позову ОСОБА_1 не звертався до ОСОБА_3 чи ОСОБА_2 з вимогою внести будь-які зміни чи доповнення до договору, що свідчить про небажання продовжувати орендні відносини за жодних умов.

ОСОБА_1 сам перешкоджає орендарю у виконанні умов договору та створює ситуацію для порушення орендарем умов договору щодо сплати орендної плати, оскільки відмовляється від отримання орендної плати, яка тричі направлялася йому за 2020 рік, а також направлялося повідомлення про її отримання представником позивача, однак позивач відмовлявся від її отримання, докази чого наявні в матеріалах справи.

Сам по собі факт наявності довіреності, якою ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 діяти від її імені, не може бути підставою для висновку про те, що ОСОБА_3 діяла в інтересах ОСОБА_2 на час укладення спірного договору. Більше того, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника, вчинення правочину в супереч інтересам довірителя. Проте з довіреності від 29 січня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 на укладення договорів оренди щодо його нерухомого майна.

У витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 липня 2020 року, який надано позивачем до позову, зазначено, що договір укладено з ФОП ОСОБА_2 .

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження в цій справі.

В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 668/13907/13-ц, від 08 червня 2022 року у справі № 229/6580/19, від 11 жовтня 2023 року справі № 547/637/20).

Ухвалою Верховного Суду від 12 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини

Судом встановлено, що 25 червня 2019 року між ОСОБА_1 (орендодавець), від імені якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_3 , та відповідачем (орендар) укладено договір оренди землі, згідно з яким орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області. Земельна ділянка належить орендодавцю на підставі рішення Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області XLVII сесії VII скликання від 24 червня 2019 року, кадастровий номер :01:004:0053, загальною площею 5,0247 га, у тому числі ріллі - 5,0247га.

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 179 275,90 грн (пункт 5 договору).

Відповідно до пункту 8 договору договір укладено на 49 років з дати державної реєстрації права оренди та з урахуванням періоду ротації основної сівозміни. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право на поновлення його на новий строк, повідомивши не пізніше ніж за 30 (тридцять) днів або у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то при відсутності письмових заперечень орендодавця впродовж одного місяця після закінчення строку договору оренди, договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором оренди. Письмове заперечення здійснюється орендодавцем листом повідомлення за 30 (тридцять) днів до закінчення строку дії договору.

Пунктами 9, 11, 12 договору встановлено, що щорічна оренда плата за користування земельною ділянкою вноситься орендарем у формі та розмірі: 5 378,28 грн або 3% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки. Орендна плата вноситься протягом 365 днів з дня набрання договором чинності, а саме з дня його державної реєстрації, а в подальшому у період до 31 грудня кожного року. Розрахунок з орендної плати оформлюється відповідними актами (відомостями).

Договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (пункт 41 договору).

Відповідно до довіреності від 29 січня 2019 року ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 бути представником ОСОБА_1 в усіх державних, громадських, господарських та інших установах, підприємствах, органах та організаціях України незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності, в органах виконавчої влади та місцевого самоврядування, в міській (селищній, сільській, районній) раді, в державних адміністраціях, в державному управлінні екології та природних ресурсів, в органах санітарно-епідеміологічної служби перед юридичними та фізичними особами, у відповідному бюро технічної інвентаризації, Управлінні земельних відносин, органах Державного земельного кадастру України, у відповідних управліннях та відділах Держземагенства, в Держгеокадастрі та/або у будь-яких їх правонаступників, в землевпорядних організаціях, перед державними реєстраторами, у відповідному управлінні юстиції, у відповідних центрах надання адміністративних послуг, перед експертами, в експертних установах, в органах нотаріату з усіх питань, що стосуються оформлення спадщини на ім`я позивача, після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та передачі в оренду належного позивачу нерухомого майна.

У розділі довіреності «Для чого надається право» зазначено: подавати та отримувати від імені ОСОБА_1 заяви, довідки, документи, технічну документацію, дублікати документів, сплачувати та отримувати необхідні гроші (мито, збори, тощо), подавати та отримувати свідоцтва, акти, витяги та інші документи, отримати свідоцтва про право на спадщину, зареєструвати їх, згідно з діючим законодавством у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, отримати витяги про реєстрацію в реєстрі прав власності; подавати бланки заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності), заяви про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, заяви про скасування, заяви про відкликання заяви, тощо отримати інформацію (довідку, витяг) з Державного реєстру прав на нерухоме майно; підписати договір оренди нерухомого майна, отримати гроші та сплачувати необхідні гроші, отримувати квитанції (в тому числі квитанції про відсутність заборгованостей), тощо; подавати та отримувати від мого імені будь-які заяви, рішення, дозволи, розпорядження, акти, узгодження, висновки, витяги, довідки та документи, рішення, технічну документацію щодо землеустрою, в тому числі встановлення меж в натурі, організовувати розроблення і оформлення проекту відведення земельної ділянки, складання кадастрового плану на земельну ділянку та виконання інших землевпорядних робіт, подавати та отримувати від мого імені заяви, подавати та отримувати довідки, документи, дозволи, довідку про присвоєння кадастрового номеру, отримати Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, щодо відомостей про обмеження у використанні земельної ділянки, замовляти та укладати та підписувати договори на виконання землевпорядних робіт; укладати в разі необхідності договори оренди, додаткові договори до них, а також скрізь за ОСОБА_1 розписуватися та виконувати всі інші дії, пов`язані з цією довіреністю.

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

У частинах першій, третій статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2022 року у справі № 710/1260/21).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц).

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17).

Згідно з частиною першою, третьою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину (стаття 241 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Для кваліфікації правочину як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості потрібно встановити, що: від імені однієї зі сторін правочину діяв представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок між зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють. Укладення договору купівлі-продажу у ситуації, коли від імені продавця діє представник, із іншою стороною - покупцем (родичем представника продавця) саме по собі не свідчить, що мала зловмисна домовленість представника з покупцем, умислу представника, домовленості сторін оспорюваного договору для переслідування власних інтересів всупереч інтересам продавця. Неотримання продавцем грошових коштів за договором купівлі-продажу, укладеним продавцем, від імені якого діяв представник, не свідчить про недійсність договору, оскільки невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для визнання його недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 504/3085/20 (провадження № 61-17178сво23)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 червня 2022 року у справі № 229/6580/19, на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що:

«згідно з довіреністю від 18 березня 2011 року № 1579 ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3, ОСОБА_2 бути його представниками з усіма необхідними повноваженнями з будь-яких питань, які стосуються його, як власника земельної ділянки площею 4,52 га, кадастровий номер :06:000:0053, що знаходиться на території Соловйовської с/ради Ясинуватського району Донецької області. Строк дії довіреності до 18 березня 2031 року. Для цього надав їм право представляти його інтереси з усіх без винятку питань, що стосуються його як власника земельної ділянки, зокрема укладати договори оренди земельної ділянки; договори про розірвання укладених договорів; визначати термін та інші суттєві умови договору самостійно та на власний розсуд. За цією довіреністю представники мають право подавати, підписувати всі заяви та будь-які документи, а також здійснювати інші юридично значимі дії, передбачені чинним законодавством та які на думку представників будуть доцільними для правильного і ефективного захисту його законних інтересів і прав при здійсненні наданих цією довіреністю повноважень.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником позивача, суду слід з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він в межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин.

За змістом довіреності від 18 березня 2011 року ОСОБА_1 надав повіреним (ОСОБА_3 та ОСОБА_2) право представляти його інтереси з усіма необхідними повноваженнями у відносинах з будь-якими фізичними та юридичними особами з будь-яких питань, які стосуються його, як власника земельної ділянки площею 4,52 га, кадастровий номер :06:000:0053, що знаходиться на території Соловйовської селищної ради Ясинуватського району Донецької області. Для виконання цих повноважень ОСОБА_1 надав представникам право здійснювати конкретні, визначені у довіреності дії та визначив їх право на укладання від його імені конкретних договорів, обумовивши це у довіреності, зокрема: договорів щодо обміну земельних ділянок та оренди земельної ділянки. Зміст вказаної довіреності свідчить про те, що довіритель надав право представникам на укладання конкретних договорів, а саме: договорів щодо обміну земельних ділянок та оренди земельної ділянки, однак не уповноважував повірених на укладання від його імені іншого за правовими наслідками та менш вигідного для довірителя договору - договору емфітевзису, який було укладено строком на 100 років зі сплатою компенсаційного платежу у розмірі 2 грн на рік.

Отже, суд апеляційної інстанції, на відміну від місцевого суду, неправильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки довіреність, на підставі якої було вчинено оспорений правочин, не містить визначених повноважень повірених на укладення договору емфітевзису (який було укладено строком на 100 років зі сплатою компенсаційного платежу у розмірі 2 грн на рік) відносно земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:0053, власником якої є позивач.

Апеляційний суд зробив неправильний висновок, тому що укладаючи оспорюваний договір емфітевзису представник з власної ініціативи розширив межі наданих йому повноважень, не погодив такий відступ із довірителем і не отримав наступного схвалення останнім, що є підставою для визнання такого правочину недійсним, та як наслідок, підставою для зобов`язання відповідача повернути позивачу спірну земельну ділянку».

Тлумачення статті 232 ЦК України свідчить, що під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен втілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. Для кваліфікації правочину як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості потрібно встановити, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 458/229/18 (провадження

№ 61-5932сво22) зазначено, що «з урахуванням змісту статті 244 ЦК України та принципу розумності, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Тобто довіреність має містити повноваження представника необхідні для представництва довірителя перед третіми особами, а не обов`язки представника перед особою, яку він представляє (довірителем)».

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

У справі, що переглядається:

підставою звернення до суду з указаним позовом ОСОБА_1 визначив перевищення повноважень ОСОБА_3 , наданих їй на підставі довіреності від 29 січня 2019 року, оскільки такою довіреністю не встановлено повноважень на укладання договору оренди землі від його імені та в його інтересах, а також те, що оспорюваний договір укладено внаслідок зловмисної домовленості ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ;

відповідно до змісту довіреності від 29 січня 2019 року, ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 бути його представником в усіх державних, громадських, господарських та інших установах, підприємствах, органах та організаціях України незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності, в органах виконавчої влади та місцевого самоврядування, з усіх питань, що стосуються оформлення спадщини на ім`я позивача, після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та передачі в оренду належного позивачу нерухомого майна. У розділі довіреності «Для чого надається право» зазначено, зокрема: підписати договір оренди нерухомого майна, … укладати в разі необхідності договори оренди, додаткові договори до них, а також скрізь за ОСОБА_1 розписуватися та виконувати всі інші дії, пов`язані з цією довіреністю;

суди встановили, що у зазначеній довіреності відсутні обмеження щодо повноважень при передачі в оренду належного позивачу нерухомого майна та укладення договорів оренди чи обов`язок представника погоджувати будь-які дії з позивачем. Позивач не довів наявність зловмисної домовленості його представника з відповідачем, недобросовісності дій відповідача та виникнення через це несприятливих наслідків для позивача як довірителя. Разом з тим невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного правочину, само по собі також не може бути правовою підставою для визнання відповідного правочину недійсним.

За таких обставин суди зробити правильний висновок про те, що оспорюваний договір оренди землі від 25 червня 2019 року укладено представником позивача - Трушкіною С. О. в межах наданих їй повноважень на підставі виданої 29 січня 2019 року довіреності.

У зв`язку з цим необґрунтованим є посилання позивача на те, що оспорюваний договір ним не схвалювався, оскільки відсутнє перевищення повноважень представника. Тому касаційний суд відхиляє посилання в касаційній скарзі на відповідні висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 668/13907/13-ц (провадження № 14-153цс18) та Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 547/637/20.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права в цій частині позовних вимог, а зводяться до переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, не дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить залишити без задоволення, оскаржені судові рішення залишити без змін, а тому судовий збір покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 просила стягнутисудові витрати на правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи в суді касаційної інстанції. Представництво у суді адвокат Яровенко О. Ю. здійснювала на підставі договору про надання правової допомоги №ДЮВ/1 від 19 листопада 2020 року та додаткової угоди до договору про надання правової допомоги № ДЮВ/1 від 19 листопада 2020 року, укладеної 18 квітня 2024 року. Сторони погодили, що вартість послуг виконавця на представництво інтересів замовника в суді касаційної інстанції складає 12 000,00 грн. На підтвердження понесених витрат ОСОБА_2 судових витрат на правову допомогу представником відповідача надано: докази направлення відзиву іншим учасникам справи, рахунок-фактура від 18 квітня 2024 року № 18/04, платіжна інструкція від 20 квітня 2024 року на суму 12 000,00 грн, договір про надання правової допомоги №ДЮВ/1 від 19 листопада 2020 року, додаткова угода до договору про надання правової допомоги № ДЮВ/1 від 19 листопада 2020 року, укладена 18 квітня 2024 року, акт приймання-передачі наданих послуг від 23 квітня 2024 року.

В додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновки, що «із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. … саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. […] Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

Оскільки Верховний Суд залишає касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, зазначені судові витрати ОСОБА_2 документально підтверджені, враховуючи відсутність заперечень позивача щодо співмірності цих витрат або клопотання про зменшення їх розміру, наявні підстави для стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат на правничу допомогу.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печенізького районного суду Харківської області від 25 лютого 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 14 червня 2023 року залишити без змін.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 12 000,00 грн судових витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко