Справа № 358/330/25 Провадження № 2/358/424/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2025 року м. Богуслав

Богуславський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Лебединець Г.С.,

секретар судового засідання Ведмеденко І.В.

за участю представників відповідача ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту перебування подружжя в режимі окремого проживання,-

В С Т А Н О В И В:

06.03.2025 позивач ОСОБА_2 звернулася до Богуславського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту перебування подружжя в режимі окремого проживання.

В обґрунтування позову зазначила наступне. З 25.09.2009 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі. Мають спільних дітей 2010 та 2016 р.р. народження. Рішенням суду від 11.06.2024 шлюб між ними розірваний. Рішення суду набрало законної сили 12.07.2024 року. Проживати окремо вони почали з листопада 2021 року через неприйнятну та агресивну поведінку відповідача у справі. Наслідком такої поведінки відповідача стало внесення до ЄРДР відомостей за № 0002226 за ч.1 ст.125 КК України. В подальшому відповідача було звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із примиренням з потерпілою. В грудні 2021 вона вперше звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу із відповідачем. Однак у зв`язку із початком повномасштабної військової агресії з боку РФ, вона не змогла взяти участь у судовому розгляді даної справи та вказаний позов ухвалою суду від 31.05.2022 був залишений без розгляду. Крім того, на підставі судового наказу Дарницького районного суду міста Києва від 21.01.2022 з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання дітей до досягнення повноліття. Зазначила, що з листопада 2021 проживає окремо з відповідачем. З цього часу вони фактично припинили шлюбні відносини та ведення спільного побуту. Вважає, що наявні всі підстави для встановлення факту перебування подружжя в режимі окремого проживання в період з 01.11.2021 по 12.07.2024. Зазначає, що встановлення даного факту має для неї юридичне значення оскільки між нею та відповідачем наявний спір щодо майна, набутого у шлюбі, який знаходиться на розгляді в суді. Обраний нею спосіб захисту унеможливить поділ будь-якого майна, набутого нею у вказаний період.

В судове засідання позивач та її представник не з`явилися за невідомою суду причиною, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Судом, з урахуванням думки представників відповідача та положень ч.3 ст.223 ЦПК України, протокольно ухвалено проводити судовий розгляд за даною явкою.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат Крупій І.Я. позов не визнав, просив відмовити у задоволенні заявлених вимог з урахуванням доводів, зазначених у відзиві на позовну заяву. Додатково зазначив, що вимоги позивача є незаконними, такими що не відповідають положенням ст.119, 120 СК України, оскільки право на звернення до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання передбачено виключно для подружжя. Колишнє подружжя такого права не мають. В даній справі шлюб між сторонами вже розірваний, тому щодо них не може бути встановлено режим окремого проживання. Крім того, режим окремого проживання подружжя не повинен бути формальним засобом вирішення спірних майнових питань. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами у даній справі не подавалися заяви про встановлення режиму окремого проживання та позов був поданий позивачем після подачі відповідачем позову про поділ майна подружжя, який знаходить на розгляді в суді справа № 753/13987/24. Позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів в обгрунтування позову.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат Крупій І.Я. підтримала доводи, зазначені у відзиві на позов, зазначила, що позовні вимоги є необгрунтованими, незаконними, не відповідають вимогам Сімейного кодексу України, у зв`язку із чим просила відмовити у задоволенні заявлених позивачем вимог.

Суд, вислухав доводи представників відповідача, дослідив письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевірив обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив обставини справи та дійшов наступного висновку.

Так, згідно з приписами ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 5 ЦПК України перебачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до приписів ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивач та відповідач у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.09.2009. (а.с.6). Шлюб було розірвано на підставі рішення Богуславського районного суду Київської області від 11.06.2024 у справі № 753/23099/23. Рішення суду набрало законної сили 12.07.2024. (а.с.9-11)

Сторони мають спільних дітей 2010 та 2016 р.р. народження, що підтверджується копіями свідоцтв про народження відповідно серія НОМЕР_1 та НОМЕР_2 . (а.с.7-8)

На утримання дітей з відповідача стягуються аліменти до їх повноліття на підставі судового наказу Дарницького районного суду м.Києва від 21.01.2022 у справі № 753/25872/21 у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісяця. (а.с.26).

Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 18.06.2020 у справі №753/9535/20 ОСОБА_3 звільнений від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.125 КК України за клопотанням потерпілої ОСОБА_2 у зв`язку із примиренням. (а.с.13-19).

Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 31.05.2022 у справі №753/25873/21 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу залишений без розгляду у зв`язку із неявою позивача в судове засідання. (а.с.20-24)

22.07.2024 ОСОБА_3 звернувся до Дарницького районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та ухвалою суду від 25.07.2024 відкрито провадження у даній справі. (а.с.27). 11.09.2024 ОСОБА_2 в справі про поділ майна подано зустрічний позов про визнання майна, набутого під час шлюбу, особистою власністю одного з подружжя. (а.с.36-41)

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 09.10.2024 у справі № 753/19497/24 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 , заінтересована особа ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису. Рішення набрало законної сили 12.11.2024 (а.с.102-108).

Згідно ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Відповідно до ч.2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Згідно із ч.1 ст 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї (ч.1,ч.4 ст. 55 СК України).

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Так, згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто, а згідно з частиною шостою статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), положення ст. ст. 60 та 70 СК України, ст. 368 ЦК України, свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У даній справі, позивачем ОСОБА_2 подано позов у березні 2025 року та просить встановити факт перебування її та ОСОБА_3 в режимі окремого проживання в період з 01.11.2021 по 12.07.2024. Додатково зазначає, що такий спосіб захисту унеможливить поділ будь-якого майна, набутого нею у вказаний період.

Підстави, порядок та правові наслідки окремого проживання подружжя врегульовано СК України.

Згідно із ст. 119 СК України за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

Встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання:1) майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі;2) дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. (ст. 120 СК України).

Аналіз даних норм дає суду підстави для висновку, що режим окремого проживання подружжя не може встановлюватись за минулий період, а може поширюватись тільки на майбутнє. Режим окремого проживання буде мати правові наслідки лише для майна, набутого після ухвалення судового рішення про режим окремого проживання.

Режим окремого проживання між сторонами до розірвання шлюбу у встановленому законом порядку не встановлювався.

Сам по собі факт не проживання позивача разом із чоловіком у зв`язку з її перебуванням, разом із дітьми, за кордоном в силу ч.2 ст. 3 СК України не свідчить про окреме проживання сторін як подружжя.

Отже за заявою подружжя або за позовом одного з них режим сепарації може бути встановлено виключно на майбутній період після ухвалення такого рішення.

В постанові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року у справі № 6-27361ск15 про визначення режиму окремого проживання подружжя вказано, що суд першої інстанції задовольнив таку вимогу, однак апеляційний суд скасував це рішення й відмовив у задоволенні позову, вказавши, що цей режим не можна використовувати для вирішення майнових питань. Суд касаційної інстанції погодився з рішенням першої інстанції. Він зробив висновок, що існування майнових спорів не перешкоджає можливості визначення такого режиму, оскільки цей режим буде мати правові наслідки лише для майна, набутого після ухвалення судового рішення.

Отже касаційним судом було роз`яснено, що режим сепарації за ст. 119 СК України буде мати правові наслідки лише для майна, набутого після ухвалення судового рішення.

Крім того, в постанові КЦС ВС від 10 квітня 2019 року у справі № 721/1177/15-ц, касаційний суд вказав, що коли спір стосується вже поділу майна подружжя, ст. 119 СК України не підлягає застосуванню.

Таким чином, касаційним судом неодноразово ухвалено висновок, про те, що режим сепарації ні на минулий період, ні для вирішення спору встановленню не підлягає.

Виходячи із системного аналізу положень глави 11 СК України, режим окремого проживання подружжя і припинення шлюбу шляхом його розірвання мають, у тому числі, правові наслідки, які є спільними для обох інститутів: 1) встановлення режиму особистої приватної власності на майно, набуте у відповідний період відсутності шлюбних відносин та дії режиму окремого проживання подружжя, розпорядження цим майном без врахування обмежень, які визначені статтею 65 СК України; 2) презумпція походження дитини не від чоловіка у випадку, якщо вона народжена дружиною після спливу десяти місяців після встановлення режиму окремого проживання подружжя (частина друга статті 120 СК України), яка відповідає аналогічній презумпції дитини, народженої після спливу десяти місяців після припинення шлюбу (частина друга статті 122 СК України) - в обох випадках у чоловіка не виникають права та обов`язки як батька дитини, зокрема й аліментні зобов`язання.

Режим окремого проживання подружжя має строковий характер. Відповідно до частини другої статті 119 СК України режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

На відміну від розірвання шлюбу, встановлений судом режим окремого проживання подружжя може бути припинений, у тому числі, у разі поновлення сімейних відносин, зважаючи на припинення причин, які зумовили неможливість або небажання одного з подружжя чи обох з подружжя проживати спільно або зміну ставлення до них з боку подружжя.

Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим.

Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди.

В даній справі шлюб між сторонами розірваний з 12.07.2024 (дата набрання рішенням про розірвання шлюбу законної сили). З 22.07.2024 в провадженні суду перебуває справа про поділ майна подружжя.

Даний позов про встановлення факту перебування подружжя в режимі окремого проживання поданий 06.03.2025 та позивач просить встановити даний факт за минулий час, тобто в період з 01.11.2021 по 12.07.2024. При цьому зазначає, що встановлення факту необхідно їй для вирішення спору щодо поділу майна подружжя.

На переконання суду, такі вимоги позивача суперечать закону, який передбачає можливість встановлення режиму сепарації виключно на майбутній період після ухвалення такого рішення та що цей режим не можна використовувати для вирішення майнових питань.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Суд зазначає, що позивачем всупереч вимогам вищезазначеного закону не надано будь-яких даних, на підставі яких суд міг би встановити наявність зазначених позивачем обставин (фактів), якими обґрунтовуються його вимоги про встановлення режиму окремого проживання між подружжям за минулий час в період з 01.11.2021 по 12.07.2024 після розірвання шлюбу між сторонами та за наявності майнового спору між ними.

На підставі визенаведеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку із його необгрунтованістю.

Згідно ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати не підлягають стягненню з відповідача у зв`язку із необгрунтованістю пред`явленого позову.

Керуючись ст.ст.10 76, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повний текст рішення складений 20.05.2025 року о 16:00.

Головуючий: суддя Г. С. Лебединець