Справа № 161/2666/25
Провадження № 2/161/1848/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

13 травня 2025 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Мазур Д.Г.,

з участі секретаря судового засідання Дручок О.М.

розглянувши в залі суду в Луцького міськрайонного суду Волинської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Луцької міської ради про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Матвіюк Н.Р., звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Луцької міської ради про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Позов обгрунтований тим, що позивачу ОСОБА_1 , на праві власності належить 88/400 часток житлового будинку АДРЕСА_1 .

Співвласники за взаємною згодою з відступленням від своїх часток уже більше 20 років користуються приміщеннями у цьому будинку, які фактично являють собою 7 (сім) окремих квартир. На даний час 3 (три) з цих 7 (семи) квартир виділені в натурі як окремі об`єкти нерухомого майна.

Позивач, як співвласник, бажає виділити свою частку у праві спільної власності на житловий будинок, що згідно проведеного експертного дослідження є технічно можливим. Оскільки реалізувати це право шляхом укладення договору між співвласниками неможливо, то позивачка звернулася з відповідним позовом до суду.

На підставі викладеного просила виділити йому в натурі частку у праві спільної власності на житловий будинок як окрему ізольовану квартиру.

26 лютого 2025 ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

15 квітня 2025 протокольною ухвалою було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

13 травня 2025 на адресу суду від представника позивача ОСОБА_1 , - адвоката Матвіюк Н.Р., надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовільнити

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи. Встановлено, що копію ухвали про відкриття провадження, копію позовної заяви з додатками надіслано відповідачам засобами поштового зв`язку на адресу зареєстрованого місця проживання, що відповідає вимогам п. 2 ч. 7 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України. На адресу суду повернулось рекомендоване повідомлення про вручення поштових відправлення з відміткою працівника пошти «повертається за закінченням терміну зберігання».

Таким чином, судом вжито всіх залежних від нього заходів щодо повідомлення відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про розгляд справи. Суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті.

Представник відповідача Луцької міської ради в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи.

Будь-яких заяв від відповідачів не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити їх правову позицію щодо предмета спору.

Відтак, враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, суд висновує, що відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18 березня 2021 року по справі 911/3142/19, відповідно до якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважити повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

Беручи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне розглянути справу за відсутності відповідачів.

Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно.

Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Оскільки відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явилися в судове засідання, відзиву на позов не подали та враховуючи, що представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані до суду докази у їх сукупності було встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилом ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , є власником 88/400 частин житлового будинку АДРЕСА_1 (підстава виникнення права власності - нотаріально посвідчений договір дарування від 17.06.1997 за реєстраційним № 2-1585, а.с. 7).

Іншими співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 є:

- ОСОБА_2 , її частка у праві власності складає 7/50; підстава виникнення права власності - рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.09.2005 у справі №2-6003/2005;

- ОСОБА_3 , його частка у праві власності складає 5/50; підстава виникнення права власності - договір дарування, 2-10092, від 18.10.1996, Перша Луцька держнотконтора;

- Кварцяна Алла Миколаївна (померла), відомості про спадкоємців - відсутні, її частка у праві власності складає 5/50; підстава виникнення права власності - свідоцтво про право на спадщину, 1-1885, від 20.10.1997, Перша Луцька держнотконтора (інформаційна довідка №353972375 від 10.11.2023;

- ОСОБА_4 частка власності 3/50 (квартира АДРЕСА_2 );

- ОСОБА_5 частка власності 5/50;

- Луцька міська рада частка власності 7/50.

Житловий будинок АДРЕСА_1 знаходиться на земельній ділянці площею 0,0766 га, кадастровий номер: :11:023:0083, цільове призначення - для будівництва та обслуговування багатоквартирного жилого будинку, господарських будівель і споруд. Земельна ділянка належить на праві власності Об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку «Винниченка 7.Луцьк» (Інформаційна довідка № 412014188 від 07.02.2025, а.с. 13-14).

Виділ (без проведення будівельних робіт по фактичному користуванню з відступленням від частки) в натурі 88/400 (11/50) частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , що фактично становить відокремлене житлове приміщення з самостійним виходом (квартира АДРЕСА_3 ), загальною площею 50, 6 кв.м, житловою площею 28,9 кв.м (приміщення 1 - коридор площею 5,0 кв. м., приміщення 2 коридор, площею 5,8 кв. м, приміщення 3 - кімната площею 16,2 кв.м., приміщення 4 - кімната площею 12,7 кв.м. приміщення 5 -кухня, площею 9,5 кв.м, приміщення 6 вбиральня) ) можливий (висновок будівельно-технічної експертизи №3/2025 від 17.01.2025, а.с. 8, 18-28).

Співвласники житлового будинку АДРЕСА_1 не досягли згоди щодо укладення договору про виділ у натурі частки з нерухомого майна.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною першою статті 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Згідно з частинами першою - третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (частини перша, третя статті 364 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

У пунктах 6, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок» судам роз`яснено, що під час вирішення зазначених спорів суди повинні враховувати, що виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.

У спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності.

При поділі жилого будинку суд зобов`язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-1443цс16 зроблено висновок, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання не співмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно.

У постановах Верховного Суду від 28.10.2020 у справі №2114/2-3819/11 та від 29.06.2022 у справі №466/3008/17 зазначено про необхідність забезпечення дійсного вирішення у дієвий спосіб спору, що виник та існує між сторонами та позбавляє їх можливості спільно використовувати єдиний об`єкт нерухомості без його поділу (виділу частки) в натурі.

З урахуванням встановленого, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 , належить 8/400 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок. Він як співвласник має право на виділ своєї частки в натурі. Виділ такої частки технічно можливий, оскільки йому може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру), яка відповідає розміру її ідеальної частки (з незначним відхиленням на користь інших співвласників). Позивач не наполягає на грошовій компенсації такого відхилення.

У позовній заяві позивач просить понесені ним судові витрати, у вигляді судового збору, залишити за ним.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 259, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Луцької міської ради про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності задовольнити.

Виділити ОСОБА_1 (без проведення будівельних робіт, по фактичному користуванню з відступленням від частки) в натурі 88/400 (11/50) частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , що фактично становить відокремлене житлове приміщення з самостійним виходом (квартира АДРЕСА_3 ), загальною площею 50, 6 кв.м, житловою площею 28,9 кв.м (приміщення 1 - коридор площею 5,0 кв. м., приміщення 2 коридор, площею 5,8 кв. м, приміщення 3 - кімната площею 16,2 кв.м., приміщення 4 - кімната площею 12,7 кв.м. приміщення 5 -кухня, площею 9,5 кв.м, приміщення 6 вбиральня) можливий.

Понесені судові витрати, у вигляді судового збору залишити за позивачем.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивачем заочне рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня проголошення заочного рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , дата народження невідомо; місце проживання: АДРЕСА_5 ; РНОКПП невідомий;

Відповідач: ОСОБА_3 , дата народження невідомо; місце проживання: АДРЕСА_6 ; РНОКПП невідомий;

Відповідач: Луцька міська рада, місцезнаходження: м. Луцьк, вул. Б. Хмельницького, 19; код в .

Дата складення повного тексту заочного рішення 21 травня 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Д.Г. Мазур