ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 607/18947/23

Провадження № 22-ц/820/568/25

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Кошельник В.М.,

з участю позивача та його представника,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 19 вересня 2024 року та рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 11 грудня 2024 року, суддя Самойлович А.П., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

встановив:

В жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення її батьківських прав відносно дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позову вказав, що після народження в 2023 році молодшої дитини відповідач регулярно зловживає алкогольними напоями та наркотичними засобами, самоусунулася від догляду за дітьми та їх виховання, не цікавиться їх розвитком, не бере участі у шкільному житті дочки, періодично покидає житло на тривалі проміжки часу, веде антисоціальний спосіб життя. Всі обов`язки по вихованню, піклуванню, належному забезпеченню дітей взяв на себе він, як батько дітей.

Ухвалою Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 19.09.2024 року відмовлено представнику позивача адвокату Бакалець І.Г. у задоволенні клопотання про витребування відомостей з медичних закладів про лікування відповідача.

Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 11.12.2024 року в задоволенні позову відмовлено.

В мотивувальній частині рішення суд вказав, що факт винної поведінки матері та її свідомого нехтування своїми обов`язками по вихованню дітей не знайшов свого підтвердження.

Причиною залишення відповідачкою квартири, де вона проживала разом з чоловіком та дітьми, є створення самим позивачем нестерпних умов для її проживання через систематичне насильство з його боку.

Суд не погодився з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно її дітей, оскільки при його складенні та затвердженні не було прийнято до уваги встановлені судом обставини справи.

Суд також не врахував думку спільної дочки сторін про її бажання позбавити матір батьківських прав, оскільки, як зауважив суд, така її позиція сформована під впливом батька. Також суд послався на неповне розуміння ОСОБА_3 суті позбавлення батьківських прав матері, враховуючи її малолітній вік.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити, а також скасувати ухвалу суду та витребувати з Тернопільського обласного наркологічного диспансеру та Тернопільської обласної клінічної психоневрологічної лікарні відомості щодо проходження ОСОБА_2 відповідного курсу лікування впродовж останніх двох місяців до дня постановлення оскаржуваної ухвали (19.09.2024 року) та чи пройшла вона курс лікування.

На обґрунтування скарги позивач послався на неповне встановлення судом усіх обставини справи, безпідставну відмову у витребуванні в медичних закладах інформації щодо проходження ОСОБА_2 курсу лікування від наркотичної залежності.

Судом не надано належної оцінки обставинам щодо ведення ОСОБА_2 антисоціального життя, фактичного ухилення від виконання батьківських обов`язків.

Необґрунтовано не взято до уваги висновок органу опіки та піклування, не враховано пояснення дочки ОСОБА_3 , в якому вона погодилася на позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

В суді позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи судом були повідомлені належним чином.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 05.03.2011 року та є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного 02.10.2023 року комісією Служби у справах дітей Тернопільської міської ради, діти подружжя проживають разом з ОСОБА_1 у квартирі в приміщенні гуртожитку, в АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою від 02.10.2023 року №263 Тернопільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №11 мати ОСОБА_3 , ОСОБА_2 не брала участі у шкільному житті дитини, не відвідувала батьківських зборів, не відповідала на телефонні дзвінки, не цікавилася навчанням дитини.

ОСОБА_2 тричі притягувалася до адміністративної відповідальності на підставі постанов Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області: від 24.12.2019 року №607/27249/19, за частиною 1 статті 184 КУпАП, за неналежне виховання своїх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке полягало в залишенні їх 18.11.2019 року зі своїм чоловіком, ОСОБА_1 , який зловживає алкогольними напоями, наразивши дітей на небезпеку; від 02.12.2021 року №607/21947/21, за частиною 1 статті 184 КУпАП, за ухилення від виконання передбачених частиною 1 статті 150 СК України обов`язків, яке виразилося у тому, що її малолітня дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , нанесла удар долонею руки в область обличчя іншої дівчинки-однолітки; від 02.04.2024 року №607/5777/24, за частиною 1 статті 173-2 КУпАП, за вчинення 02.03.2024 року, приблизно о 01 год. за місцем проживання домашнього насильства психологічного характеру відносно свого чоловіка ОСОБА_1 , яке виражалося в умисному висловлюванні погроз в його сторону, чим могла бути завдана шкода його психічному здоров`ю.

ОСОБА_1 , згідно з постановами Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.12.2019 року, 23.09. та 09.11.2021 року, 02.12. та 15.12.2022 року, 09.01., 08.02. та 09.08.2023 року притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім`ї та неналежного виконання батьківських обов`язків за статтями 173-2 та 184 КУпАП, а саме: 18.11.2019 року неналежно займався вихованням дітей, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , оскільки перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння вчинив з дітьми суперечку в телефонному режимі; 07.09.2021 року за місцем свого проживання вчинив домашнє насильство відносно свого сина ОСОБА_7 , а саме, забрав мобільний телефон, вигнав з квартири і не впускав, ображав нецензурною лайкою, чинив моральний та психологічний тиск; 04.11.2021 року, приблизно о 6 год. ранку за місцем проживання, в присутності малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_3 вчинив домашнє насильство відносно своєї дружини ОСОБА_2 , а саме, штовхав і шарпав її, ображав нецензурною лайкою; 21.11.2021 року, приблизно о 22 год.50 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, за місцем свого проживання вчинив домашнє насильство відносно своєї доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яку не впускав до помешкання, та відносно дружини ОСОБА_2 , яку обзивав нецензурними словами, погрожував їй та виганяв з помешкання; 15.11.2022 року, приблизно о 17 год. 30 хв., перебуваючи за місцем свого проживання в стані алкогольного сп`яніння, висловлювався по відношенню до дружини нецензурними словами, вигнав її з помешкання та заборонив туди заходити; 27.11.2022 року, о 00 год. 30 хв., за місцем проживання висловлювався нецензурною лайкою відносно своєї доньки; 31.07.2023 року, приблизно о 09 год. висловлював словесні образи відносно дружини ОСОБА_2 , штовхав та шарпав її, вдарив в область голови; 27.12.2022 року, приблизно о 21 год. 40 хв., за місцем проживання ображав нецензурними словами свою дружину ОСОБА_2 та малолітню доньку ОСОБА_3 , погрожував їм фізичною розправою.

У висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Тернопільської міської ради №602 від 10.04.2024 року зазначено про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Дочка сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в присутності спеціаліста органу опіки та піклування, головного спеціаліста юрисконсульта Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, в суді пояснила, що останніх півроку мати не з`являлася дома, з нею не спілкувалася. Під час спільного проживання мати багато разів приходила додому в стані сп`яніння, часто знаходила в маминих речах трубочки та білий порошок в маленьких пакетиках. Батьки між собою часто сварилися, інколи приїздила поліція. Останній раз бачила матір декілька тижнів тому через вікно, коли та йшла по вулиці повз їх будинок і щось голосно кричала.

Зазначила, що бажає, щоб мати позбавили батьківських прав, так як її з братом виховує батько.

Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У статті 7 Сімейного кодексу України, (далі - СК України), визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частиною 2 статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства (частина 3 статті 155 СК України).

У відповідності до положень статей 150, 157 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні.

Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі «Хант проти України», рішення від 07.12.2006 року, Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Згідно із частиною 4 статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла 14 років (стаття 165 СК України).

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення пункту 2 частини 1 статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Верховний Суд з огляду на положення статті 166 СК України неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08.04.2020 року у справі №645/731/18, від 29.01.2020 року у справі №127/31288/18, від 29.01.2020 року у справі №643/5393/17, від 17.01.2020 року у справі №712/14772/17, від 25.11.2019 року у справі №640/15049/17, від 13.03.2019 року у справі №631/2406/15-ц, від 24.04.2019 року у справі №331/5427/17.

У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатися виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України»).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 25.02.2025 року у справі №562/635/24).

Відповідно до частин 4, 5 статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина 6 статті 19 СК України).

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 17.06.2021 року у справі №466/9380/17 (провадження №61-2175св20)).

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, врахувавши те, що позивачем не надано достатніх, належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками щодо дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

При цьому, суд обґрунтовано, згідно з приписами частини 6 статті 19 СК України, не погодився з висновком органу опіки та піклування №602 від 10.04.2024 року, правильно зазначивши, що він не є достатньо об`єктивним та обґрунтованим, оскільки не містить даних, які б об`єктивно характеризували ОСОБА_2 як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків.

Указаний висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду, який оцінює всі надані докази в сукупності.

Колегія суддів враховує, що саме по собі залишення житла ОСОБА_2 , з огляду на періодичні конфлікти в сім`ї, з урахуванням заперечення останньої щодо позбавлення її батьківських прав, не відповідатиме інтересам дітей.

Суд виходить із найкращих інтересів дітей сторін та зауважує, що позбавлення батьківських прав матері дітей, з урахуванням даних щодо особи їх батька, який неодноразово притягався судом до адміністративної відповідальності за правопорушення, пов`язані з вчиненням незаконних дій відносно дітей, подекуди в стані алкогольного сп`яніння, не забезпечить дітям їх найкращих інтересів.

За змістом роз`яснень, викладених у пунктах 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов`язків.

Незважаючи на те, що позивачем не доведено необхідності застосування до відповідача такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав, колегія суддів, з урахуванням обставин справи вважає за необхідне попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дітей і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків відносно дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

ОСОБА_2 має зважати на те, що залишення нею поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення її батьківських прав (постанови Верховного Суду від 23.11.2022 року у справі №149/2510/21, від 09.06.2023 року у справі №591/6037/21, від 06.03.2024 року у справі №317/2256/22).

Статтею 353 ЦПК України встановлено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, визначені у вказаній нормі.

Зазначені процесуально-процедурні обмеження права на апеляційне оскарження деяких ухвал місцевого суду окремо від остаточного рішення суду встановлено з метою ефективного здійснення правосуддя і не зменшують для сторін можливості доступу до суду апеляційної інстанції та не ускладнюють їм цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, оскільки сторони не позбавляються права на апеляційне оскарження таких ухвал місцевого суду взагалі, їх право лише відтерміновується до винесення остаточного рішення у справі (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.08.2021 року у справі №752/1687/17 (провадження №61-9640св21)).

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з урахуванням висновків Конституційного Суду України при застосуванні норм процесуального права щодо права на апеляційне оскарження ухвал суду першої інстанції послідовно сформулювала підхід, за яким ухвали підлягають апеляційному оскарженню. В основу підходу покладена ідея неодмінності дотримання конституційного права особи на судовий захист. Суть цього підходу полягає в такому: 1) ухвали, вказівка про можливість оскарження яких прямо зазначена в частині 1 статті 353 ЦПК України, є самостійними об`єктами апеляційного оскарження; 2) заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина 2 статті 353 ЦПК України); 3) ухвали суду, які залежно від їх змісту та стадії процесу не можуть бути оскаржені шляхом включення заперечень до рішення суду, можуть бути оскаржені окремо від рішення, якщо це зумовлено неможливістю поновити свої права, особою, яка подає апеляційну скаргу, в інший спосіб аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду (постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2018 року у справі №296/2944/16-ц (провадження №61-6555сво18), від 12.09.2018 року у справі №752/1016/17 (провадження №61-19138сво18), від 06.03.2019 року в справі №756/671/16-ц (провадження №61-42865сво18).

Отже, з урахуванням основних засад судочинства й необхідності забезпечення права на апеляційний перегляд будь-яка ухвала суду першої інстанції підлягає апеляційному оскарженню або самостійно, або разом із рішенням суду по суті спору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2024 року у справі №757/47946/19-ц (провадження №14-37цс23).

Поняття «заперечення», що вживається у частині 2 статті 353 ЦПК України, є по своїй суті аргументами учасника справи щодо незгоди з певними процесуальними діями суду, які він викладає в апеляційній скарзі на рішення суду.

Водночас суд апеляційної інстанції в такому випадку здійснює розгляд апеляційної скарги саме на рішення суду, під час якого перевіряє та надає оцінку, у тому числі, включеним до апеляційної скарги запереченням (аргументам) учасника справи на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, і в разі встановлення, що постановлення такої ухвали призвело до неправильного вирішення справи по суті, суд апеляційної інстанції з огляду на положення статей 374, 376 ЦПК України має повноваження скасувати або змінити рішення суду, а не ухвалу.

Колегія суддів зауважує, що апеляційний суд задовольнив клопотання позивача та витребував необхідну інформацію від лікувальних установ. Зі змісту отриманої інформації вбачається перебування ОСОБА_2 на лікуванні з приводу наслідків вживання наркотичних та алкогольних речовин впродовж 2024 року.

При цьому, посилання апелянта на необґрунтованість ухвали суду першої інстанції від 19.09.2024 року про відмову у витребуванні медичної документації щодо проходження наркологічного огляду та лікування ОСОБА_2 колегія суддів до уваги не приймає, оскільки сама по собі така обставина, як проходження відповідачем лікування від наркотичної та (або) алкогольної залежності не є безумовною підставою для такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. Вимога закону про можливість позбавлення батьківських прав особи, яка є хронічним алкоголіком або наркоманом потребує встановлення відповідних обставин на підставі відповідних медичних документів, комісійних висновків, а не лише на підставі інформації про проходження особою лікування від цих захворювань.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду змінити шляхом доповнення її резолютивної частини попередженням ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до своїх обов`язків щодо виховання своїх дочки та сина та покладення на орган опіки та піклування за місцем проживання дітей контролю за виконанням матір`ю батьківських обов`язків стосовно дітей.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 11 грудня 2024 року змінити, доповнивши його резолютивну частину абзацом такого змісту:

«Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і покласти на орган опіки та піклування за місцем проживання дітей контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків стосовно дітей».

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 травня 2025 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова