ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/393/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №712/692/24 Категорія: 351000000 Борєйко О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Івануса А.Д.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

представник позивача адвокат Орленко Володимир Васильович;

відповідачі Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Черкаська обласна військова адміністрація, Аварійно-рятувальний загін спеціального призначення Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій у Черкаській області;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Головне управління національної поліції в Черкаській області;

особа, яка подала апеляційну скаргу представник позивача адвокат Орленко Володимир Васильович;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Орленка Володимира Васильовича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Черкаської обласної військової адміністрації, Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій у Черкаській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління національної поліції в Черкаській області про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої протиправним рішенням суб`єкта владних повноважень про примусове відчуження майна (транспортного засобу),

в с т а н о в и в:

17.01.2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що він є власником автомобіля марки «Renault» модель «Sandero», номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , 2020 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 05 лютого 2021 року.

03 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Черкаської обласної військової адміністрації, Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області, Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Черкаській області (філія ГСЦ МВС) в особі ТСЦ 7141 про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2023 року у справі № 580 /3368/22, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2023 року, позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано рішення робочої групи з розгляду питань примусового відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану про примусове відчуження транспортного засобу марки «Renault» модель «Sandero», номерний знак НОМЕР_1 , 2020 року випуску, на користь Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області, оформлене протоколом оперативної наради робочої групи з розгляду питань примусового відчуження або вилучення майна у зв`язку з запровадження та виконанням заходів правового режиму воєнного стану від 21.04.2022 №82, погоджене з Черкаською обласною військовою адміністрацією листом від 25.04.2022 за №5114/01/01-57;

- зобов`язано Головний сервісний центр МВС (04085, м. Київ, вул. Лук`янiвська, 62, ) скасувати обов`язковий тимчасовий державний облік у період дії правового режиму воєнного стану легкового автомобіля марки марки «Renault» модель «Sandero», номерний знак НОМЕР_1 , 2020 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_2 ;

- в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду від 09 листопада 2023 року у справі № 580/3368/22 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Черкаської обласної військової адміністрації на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2023 року у справі №580/3368/22 відмовлено.

18 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Аварійно рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області з письмовою заявою про повернення легкового автомобіля марки «Renault» модель «Sandero», номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , 2020 року випуску, який належить позивачу на праві власності, на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2023 року у справі № 580/3368/22.

Вказує, що згідно акту приймання передачі основних засобів № 63 від 26 жовтня 2023 року, складеного комісією Аварійно рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області, автомобіль марки «Renault» модель «Sandero», номерний знак НОМЕР_1 , був повернутий позивачу з певними пошкодженнями.

Відповідно до висновку експертного дослідження № ЕД 19/124-22/3642-АВ від 28 квітня 2022 року, складеного судовим експертом Черкаського НДЕКЦ МВС України Радзіховським В.О., станом на 21 квітня 2022 року ринкова вартість автомобіля марки «Renault» модель «Sandero», номерний знак НОМЕР_1 , становила 274 410 гривень 00 копійок.

02 травня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Черкаського НДЕКЦ МВС України про проведення експертного автотоварознавчого дослідження автомобіля марки «Renault» модель «Sandero», номерний знак НОМЕР_1 . Технічний огляд вказаного автомобіля був проведений судовим експертом Черкаського НДЕКЦ МВС України ОСОБА_2 02 травня 2022 року на території Управління ДСНС в Черкаській області за адресою: м. Черкаси, вул. Прикордонника Лазаренка,1, в присутності власника автомобіля ОСОБА_1

Вказує, що згідно висновку судового експерта Черкаського НДЕКЦ МВС України Радзіховського В.О., ринкова вартість автомобіля марки «Renault» модель «Sandero», номерний знак НОМЕР_1 , станом на 21 квітня 2022 року становила 385 151 грн.

26 жовтня 2023 року, після повернення автомобіля власнику, позивач звернувся до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 для проведення оцінки транспортного засобу марки «Renault» модель «Sandero», номерний знак НОМЕР_1 .

Згідно звіту від 01 листопада 2023 року № А10-28 про проведення незалежної оцінки визначення ринкової вартості автомобіля марки «Renault» модель «Sandero», номерний знак НОМЕР_1 , складеного за результатами огляду вказаного автомобіля, проведеного 26 жовтня 2023 року ФОП ОСОБА_3 , ринкова вартість транспортного засобу марки «Renault» модель «Sandero», номерний знак НОМЕР_1 , становить 318 439 гривень.

Згідно рахунків - фактур ТОВ «Мотокар Черкаси» від 31 жовтня 2023 року № МЧ-00003432 та від 01 листопада 2023 року № МЧ-00003446, вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Renault» модель «Sandero», номерний знак НОМЕР_1 , становить 72 198 гривень 20 копійок.

Зазначає, що загальний розмір майнової шкоди, завданої позивачу внаслідок незаконного відчуження автомобіля марки «Renault» модель «Sandero», номерний знак НОМЕР_1 , становить 145 688 гривень 20 копійок , виходячи з наступного розрахунку:

385 151 гривня (вартість транспортного засобу на момент його вилучення згідно висновку експерта від 05 лютого 2022 року, вкладеного за результатами його огляду) 318 439 гривень (вартість транспортного засобу після його повернення згідно віту про оцінку від 01 листопада 2023 року) + 72 198 гривень 20 копійок (вартість необхідного відновлювального ремонту) + 6 778 гривень (вартість необхідного базового технічного огляду).

Зазначає, що внаслідок протиправного примусового відчуження транспортного засобу позивачу завдано моральної шкоди, яку останнім оцінено в розмірі 100 000 гривень.

З урахуванням викладеного позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію майнової шкоди у розмірі 145 688 грн. 20 коп.; стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 100 000 гривень; стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі в сумі 43 000 грн.; виключити з числа доказів акт приймання передачі основних засобів від 26 жовтня 2023 року № 63 про повернення Аварійно рятувальним загоном спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області автомобіля марки «Renault» модель «Sandero», 2020 року випуску, VIN: НОМЕР_4 , власнику ОСОБА_1 , копія якого долучена до позовної заяви, і розглядати справу на підставі інших доказів.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 грудня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними доказами факт спричинення матеріальної шкоди Державою України внаслідок відчуження автомобіля марки «Renault» модель «Sandero», 2020 року випуску, VIN: НОМЕР_4 , згідно з рішенням Робочої групи з розгляду питань примусового відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану про примусове відчуження майна (транспортний засіб) марки "Renault" модель "Sаndero", державний номерний знак НОМЕР_1 , 2020 року випуску, на користь Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області, оформленого протоколом оперативної наради Робочої групи з розгляду питань примусового відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану від 21 квітня 2022 року № 82, погодженого з Черкаською обласною військовою адміністрацією листом від 25 квітня 2022 року за № 5114/01/01-57.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що позивачем в позовній заяві визначено Відповідачем -1 Державу Україна в особі Державної казначейської служби України, проте не зазначено, яким рішенням Державної казначейської служби останньому завдано шкоди, а Аварійно - рятувальний загін спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області, не є органом державної влади, через який Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки.

Суд дійшов до висновку, що позов пред`явлений до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що саме по собі тимчасове використання Аварійно рятувальним загоном спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області майна позивача, підпорядковане виконанню як Аварійно рятувальним загоном спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області, так і позивачем, як громадянином України, конституційних обов`язків (статті 17, 65 Конституції України), не може бути діянням, яким позивачу завдана моральна шкода.

Крім іншого, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції зазначив, що склад відповідачів у справі № 580/3368/22, яка розглядалася Черкаським окружним адміністративним судом, є відмінним від складу відповідачів у цивільній справі № 712/692/24.

Суд зазначив, що доказів нецільового використання автомобіля позивача марки «Renault» модель «Sandero», номерний знак НОМЕР_1 , чи передачу його іншій, ніж Аварійно рятувальний загін спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області, особі матеріали справи не містять і позивачем суду не надано.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_1 адвокат Орленко В.В. подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати, позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю. Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 85000 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не дотримано зобов`язання за п. 1 ст. 6 Конвенції щодо вмотивованості судового рішення як елемента права на справедливий судовий розгляд. Оскаржуване судове рішення не відповідає завданню цивільного судочинства, визначеному ЦПК України, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Судом першої інстанції не з`ясовано характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність порушеного майнового права позивача та можливість його захисту в обраний позивачем спосіб. Вказує, що судом застосовано до спірних правовідносин правові висновки ВП ВС у постанові від 23.10.2024 року по справі № 712/3525/23 щодо правових підстав передачі примусового відчуження майна в умовах правового режиму воєнного стану (пункти 28-49,95) та ВС від 31.01.2024 року у справі № 707/1298/22 щодо суб`єктів уповноважених приймати рішення про примусове відчуження майна в умовах правового режиму воєнного стану, які не є релевантними для застосування у цій справі.

Судом першої інстанції не досліджено зібрані докази у їх сукупності, встановлено обставини на підставі недопустимих доказів та зроблено суперечливі висновки щодо оцінки наявних у справі доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Зазначає, що судом не визначено характер спірних правовідносин та правові норми, що підлягають застосуванню, та які позовні вимоги заявлені позивачем (про відшкодування завданих збитків чи про відмові від належного йому майна (транспортного засобу) з подальшою компенсацією), належним чином не встановлено всіх необхідних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Звертаючись з вимогами про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої протиправним рішенням суб`єкта владних повноважень про примусове відчуження майна, з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі, позивачем вказано у позовній заяві представницькі органи Держави Україна, які позивач вважає порушниками майнових прав та інтересів у спірних правовідносинах та якими, завдано шкоду у спірних правовідносинах, чим дотримано вимоги норм процесуального права ( ст.2, п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України).

Вказує, що у зв`язку з тим, що рішення про примусове відчуження майна (транспортного засобу) прийняте відповідачем з порушенням наведених критеріїв (зокрема обґрунтованості, добросовісності, пропорційності) та визнано адміністративним судом неправомірним на підставі судового рішення у справі № 580/3368/22, що набрало законної сили, тому не може бути поставлено під сумнів під час розгляду і вирішення цієї справи. Судом не взято до уваги що звільнення від доказування преюдиційних обставин, тобто тих, які встановлені судовим рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, відбувається у разі розгляду справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Висновки ВП ВС викладені у постанові від 23.10.2024 року у справі № 712/3525/23, відповідно до яких суд першої інстанції мотивував оскаржуване судове рішення, стосуються правовідносин, які не є подібними до спірних правовідносин у справі 3 712/692/24, зокрема, відмінним серед іншого є матеріально-правове регулювання прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Вказує, що Акт приймання-передачі основних засобів від 26.10.2023 року № 63 складений з порушенням Порядку складання типових форм з обліку та списання основних засобів суб`єктами державного сектору, та не містить визначених цим Порядком обов`язкових реквізитів. Вважає, що судом не надано мотивованої оцінки аргументам позивача щодо визнання цього доказу недопустимим з наведених підстав.

Судом не взято до уваги, що відповідно до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 року № 142/5/2092 (у редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.07.2009 року № 1335/5/1159, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24.11.2003 року за № 1074/8395), встановлення ринкової вартості транспортного засобу за результатами проведення автотоварознавчого дослідження КТЗ можливе лише за умови проведення технічного огляду транспортного засобу.

Судом першої інстанції з власної ініціативи у разі наявності заінтересованості у неупередженому критичному розгляді оцінки майна або за клопотанням учасників справи письмовий запит про необхідність проведення рецензування Звіту про оцінку майна від 01.11.2023 року із встановленням вимоги щодо надання висновку про вартість майна до осіб, які мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) не надсилався та не проводилося рецензування цього Звіту із відповідним висновком у рецензії. За таких обставин скаржник вважає висновок суду першої інстанції, стосовно того що Звіт про оцінку майна від 01.11.2023 року не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним (або) непрофесійним і не може бути використаний судом є помилковим.

14 лютого 2025 року на адресу Черкаського апеляційного суду від Черкаської обласної державної адміністрації надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 03.12.2024 року відмовити повністю. Відзив мотивований тим, що твердження представника позивача про те, що суд першої інстанції застосував правові висновки Верховного Суду без встановлення подібності спірних правовідносин є безпідставними. Доказом того, що судом першої інстанції було проведено належний аналіз правовідносин і встановлено їхню подібність із ситуацією, у якій було сформульовано відповідний правовий висновок Верховного Суду, свідчить те, що у справі № 712/3225/23 від 23.10.2024 року є тотожним об`єкт та предмет правового регулювання. Вважає, що застосування правових висновків Верховного Суду в даному випадку є правомірним і відповідає принципу правової визначеності. Висновки суду ґрунтуються на відповідному аналізі фактичних обставин справи, що підтверджується матеріалами справи та аргументами, викладеними у судовому рішенні.

Вказує, що рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 28.04.2023 року та постановою шостого апеляційного адміністративного суду від 27.09.2023 року у справі № 580/3368/22 дії Черкаської ОВА, чи дії робочої групи не було визнано неправомірними, оскільки позивачем оскаржувалося лише прийняте робочою групою рішення (колегіальне) щодо відчуження автотранспортного засобу.

17 лютого 2025 року на адресу Черкаського апеляційного суду від Державної казначейської служби надійшов відзив в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Відзив мотивований тим, що рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, при всебічно з`ясованих обставинах справи, з урахуванням правової позиції Верховного Суду в подібних правовідносинах. Вказує, що факт відчуження майна позивача під час дії режиму воєнного стану з подальшим його поверненням власнику на виконання рішення суду у справі № 580/3368/22 не може вважатися безумовним доказом заподіяння шкоди. Звіт про проведення незалежної оцінки від 01.11.2023 року № А10-28 є суб`єктивною думкою спеціаліста, який його створив і не може мати для суду заздалегідь встановленої сили згідно з приписами ч. 2 ст. 89 ЦПК України.

Звертає увагу, що у справі відсутні документи медичних закладів, які б підтверджували виникнення у позивача моральних страждань, душевних переживань, тощо. Вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність заявлених вимог до казначейства і підстав залучення казначейства як співвідповідача у справі, а також відсутність заявлених вимог до аварійно рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій у Черкаській області.

17 лютого 2025 року на адресу Черкаського апеляційного суду від ГУНП в Черкаській області надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення суду без змін. У відзиві зазначається, що оскаржуване рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства. Суд дійшов до вірного висновку, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права та це є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, посилаючись на висновок Верховного Суду від 07.09.2022 року по справі № 711/4624/21. Вказує, що належним способом захисту порушеного права позивача є стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача визначеної судом шкоди з зазначенням боржником у виконавчому документі Держави Україна. Вважає належним відповідачем у справі про відшкодування шкоди, завданої їх органом державної влади, їх посадовою особою або службовою особою є держава, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав.

Вказує, що доводи скаржника про спричинення останньому матеріальної шкоди за рахунок зменшення ринкової вартості автомобіля внаслідок його примусового відчуження не підтверджені належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами.

Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, зазначає, що рішення адміністративного суду не є підставою для її відшкодування, в свою чергу інших доказів завдання моральної шкоди позивачем не надано, а тому вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

18 лютого 2025 року на адресу Черкаського апеляційного суду від АРЗ СП надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Відзив мотивований тим, що апеляційна скарга є безпідставною, а рішення суду є законним та обґрунтованим. Вказує, що протиправних дій під час відчуження автомобіля у позивача АРЗ СП не вчиняло, відповідно і вини АРЗ СП немає.

Щодо вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, вказує, що до вартості робіт включені зокрема роботи з підготовки та фарбування чотирьох дверей, зняття/встановлення накладки крила. Однак зауважень в акті приймання-передачі № 63 від 26.10.2023 року стосовно недоліків до цих частин кузову не було. Звертає увагу, що в акті приймання-передачі № 63 від 26.10.2023 року, підписаного позивачем зафіксовано, що сторони претензій одна до одної не мають. Вважає, що зауваження, зазначені позивачем, стосовно акту приймання-передачі № 63 від 26.10.2023 року не свідчать про недостовірність його як доказу або про те, що даний акт підроблений, а тому заперечує проти виключення його з числа доказів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником автомобіля марки «Renault» модель «Sandero», номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , 2020 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 05 лютого 2021 року.

03 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Черкаської обласної військової адміністрації, Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області, Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Черкаській області (філія ГСЦ МВС) в особі ТСЦ 7141 про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2023 року у справі № 580 /3368/22, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2023 року, позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано рішення робочої групи з розгляду питань примусового відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану про примусове відчуження транспортного засобу марки «Renault» модель «Sandero», номерний знак НОМЕР_1 , 2020 року випуску, на користь Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області, оформлене протоколом оперативної наради робочої групи з розгляду питань примусового відчуження або вилучення майна у зв`язку з запровадження та виконанням заходів правового режиму воєнного стану від 21.04.2022 №82, погоджене з Черкаською обласною військовою адміністрацією листом від 25.04.2022 за №5114/01/01-57;

- зобов`язано Головний сервісний центр МВС (04085, м. Київ, вул. Лук`янiвська, 62, ) скасувати обов`язковий тимчасовий державний облік у період дії правового режиму воєнного стану легкового автомобіля марки марки «Renault» модель «Sandero», номерний знак НОМЕР_1 , 2020 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_2 ;

- в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

18 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Аварійно рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області з письмовою заявою про повернення легкового автомобіля марки «Renault» модель «Sandero», номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , 2020 року випуску, який належить позивачу на праві власності, на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2023 року у справі № 580/3368/22, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2023 року.

Згідно акту приймання передачі основних засобів від 26 жовтня 2023 року, складеного комісією Аварійно рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області, автомобіль марки «Renault» модель «Sandero», номерний знак НОМЕР_1 , на підставі рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2023 року по справі № 5803368/22 та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2023 року, був повернутий позивачу.

В акті приймання передачі основних засобів № 63 від 26 жовтня 2023 року зазначено, що первісна (переоцінена) вартість автомобіля марки «Renault» модель «Sandero», 2020 року випуску, номер кузову НОМЕР_5 , становить 274 410 грн.; на момент приймання передачі автомобіля марки «Renault» модель «Sandero», 2020 року випуску, номер кузову НОМЕР_5 , у вказаному автомобілі «замінено а/к батарею, пошкоджено лівий поріг».

Згідно висновку, який міститься в акті приймання передачі основних засобів № 63 від 26 жовтня 2023 року, «на підставі заяви ОСОБА_1 , рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 28.04.2023 року по справі № 580/3368/22 та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.09.2023 року АРЗ СП ГУ ДСНС України у Черкаській області передає, а ОСОБА_1 приймає автомобіль RENAULT SANDERO, 2020 року випуску, номер кузову НОМЕР_5 . Сторони претензій не мають».

Акт приймання передачі основних засобів від 26 жовтня 2023 року підписаний особисто позивачем, що не заперечується останнім.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Спірні правовідносини у даній справі пов`язані з примусовим вилученням автомобіля ОСОБА_1 , на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану».

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право мирного володіння майном.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, а останнє характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, то Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Критерій законності означає, що втручання держави у право особи на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону чи іншого нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави у право особи на мирне володіння майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою розсуду». Легітимною метою такого втручання може бути здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Суб`єктами права власності на території України визнаються Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 ЦК України (стаття 318 ЦК України).

Згідно з частиною п`ятою статті 41 Конституції України примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Відповідно до частини третьої статті 321 ЦК України примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указами Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 65/2022 «Про загальну мобілізацію» у зв`язку з агресією держави-окупанта проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан та оголошено про проведення загальної мобілізації.

В Указі Президента України від 24 лютого 2002 року № 64/2022 «Про введення в Україні воєнного стану в Україні» зазначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (пункт 3).

Повідомленням від 28 лютого 2022 року Україна поінформувала Генерального секретаря Ради Європи щодо обсягу відступу від частини своїх зобов`язань за Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, пославшись, зокрема, на статтю 41 Конституції України та статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Примусове відчуження майна, що перебуває у приватній власності, є одним із заходів, який підлягає застосуванню в умовах режиму воєнного стану в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина (стаття 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

Розпорядженням Черкаської обласної військової адміністрації від 04 березня 2022 року № 97 «Про робочу групу з розгляду питань примусового відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану» утворено робочу групу з розгляду питань примусового відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану та затверджено її склад за посадами. Основним завданням робочої групи є прийняття рішення щодо передачі, примусового відчуження або вилучення майна в умовах правового воєнного чи надзвичайного стану, яке оформляється протоколом. Голова робочої групи подає прийняте рішення Черкаській обласної військової адміністрації для його погодження в установленому порядку.

ОСОБА_1 звертаючись в суд з даним позовом позовні вимоги мотивував незаконним вилученням автомобіля суб`єктом владних повноважень, що підтверджується рішенням адміністративного суду та пошкодженням автомобіля, що призвело до матеріальних витрат, а в подальшому до моральної шкоди.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша, третя статті 22 Цивільного кодексу України).

Шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно з частинами першоючетвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

Таким чином, позивач повинен довести факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині того, що позивачем не надано належних та достовірних доказів спричинення матеріальної шкоди суб`єктами владних повноважень на суму 145 688 грн. 20 коп., виходячи з наступного.

На підтвердження позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди позивач посилається на висновок судового експерта Черкаського НДЕКЦ МВС України Радзіховського В.О., згідно якого ринкова вартість автомобіля марки "Renault" модель "Sаndero", станом на 21 квітня 2022 року становила 385 151 грн., Звіт від 01 листопада 2023 року № А10-28 про проведення незалежної оцінки визначення вартості автомобіля марки "Renault" модель "Sаndero", ринкова вартість транспортного засобу станом на 26 жовтня 2023 року становить 318 439 грн. та на рахунки-фактури ТОВ «Мотокар Черкаси» від 31 жовтня 2023 року № МЧ-00003432, від 01 листопада 2023 року № МЧ-00003446, згідно яких вартість відновлювального ремонту автомобіля становить 72 198 грн. 20 коп.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди, суд встановив, що наданий позивачем висновок експертного дослідження № ЕД-19/124-22/3965-АВ, складений судовим експертом Черкаського НДЕКЦ МВС України Радзіховським В.О. 03 травня 2022 року про проведення експертного автотоварознавчого дослідження автомобіля марки «Renault» модель «Sandero» (т.1, а.с.82) не відповідає вимогам ст. 106 ЦПК України, з чим і погоджується колегія суддів.

Так, ст. 106 ЦПК України, передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи.

Частиною 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Висновок експертного дослідження № ЕД-19/124-22/3965-АВ не містить відомостей, що вказаний висновок підготовлений для подання до суду, а також не містить відомостей, що експерт попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

ВП ВС у постанові від 18.12.2019 № 522/1029/18 (14-270цс19) зазначила, що «висновок експерта не є належним та допустимим доказом якщо у ньому не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і що такий висновок підготовлено для подання до суду. Причина проста - відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування».

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові КГС ВС від 04.11.2020 у справі № 904/684/18.

З урахуванням викладеного, зазначений вище висновок не може бути належним та допустимим доказом у справі.

Не міститься в матеріалах справи доказів на підтвердження технічного стану автомобіля марки «Renault» модель «Sandero», номерний знак НОМЕР_1 , на момент його відчуження.

Згідно висновку, який міститься в акті приймання передачі основних засобів № 63 від 26 жовтня 2023 року, «На підставі заяви ОСОБА_1 , рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 28.04.2023 по справі №580/3368/22 та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.09.2023 року АРЗ СП ГУ ДСНС України у Черкаській області () передає, а ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_6 ) приймає автомобіль RENAULT SANDERO, 2020 року випуску, номер кузову НОМЕР_5 . Сторони претензій не мають» (т.1, а.с.58-59).

Акт приймання передачі основних засобів № 63 від 26 жовтня 2023 року підписаний особисто позивачем, що не заперечується останнім.

У Звіті про проведення незалежної оцінки № А10-28 від 01 листопада 2023 року на який посилається позивач в підтвердження позовних вимог застосований показник Д3 - процент додаткового зменшення ринкової вартості КТЗ (таблиця 4.1., 4.2., а саме: сліди підтікання мастила на двигуні, шумність при роботі двигуна; забруднена оббивка салону; забруднена оббивка сидінь), який становить 13%.

Згідно акту приймання передачі основних засобів № 63 від 26 жовтня 2023 року, вказані недоліки на момент повернення автомобіля марки «Renault» модель «Sandero», номерний знак НОМЕР_1 , були відсутні.

Крім того, у звіті про проведення незалежної оцінки № А10-28 від 01 листопада 2023 року застосований показник Сврз - вартість відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу колісного транспортного засобу, який становить 72198 грн. 20 коп. До вартості робіт включено, зокрема, роботи з підготовки та фарбування чотирьох дверей, зняття/встановлення накладки крила.

Згідно акту приймання - передачі основних засобів № 63 від 26 жовтня 2023 року, вказані недоліки кузова в акті також відсутні.

Суд першої інстанції вірно акцентував увагу на тому, що вартість фарби та робіт, зазначена оцінювачем з розрахунку на всі, в тому числі і на вказані вище частини кузову, пошкодження яких на дату повернення автомобіля зафіксовані не були.

Обгрунтованим також є висновок районного суду про те, що роботи по проведенню базового ТО-15 є плановим щорічним обслуговуванням, а тому не пов`язані з відчуженням автомобіля і не можуть бути включені при розрахунку завданої Державою Україна матеріальної шкоди.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи позивача про спричинення останньому матеріальної шкоди за рахунок зменшення ринкової вартості автомобіля марки «Renault» модель «Sandero», номерний знак НОМЕР_1 , внаслідок його примусового відчуження, та той факт, що зазначені у Звіті пошкодження автомобіля пов`язані із суб`єктом владних повноважень на користь якого був відчужений автомобіль не підтверджені належними та достовірними доказами.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з пунктом 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади.

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) зазначено, що держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою.

Відповідний правовий висновок також викладений у постановах Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16 (провадження № 61-8385св20), від 29 червня 2022 року у справі № 201/9398/20 (провадження № 61-11520св21).

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_4 відповідачами у справі перш за все зазначив Державу Україна та відповідні органи (Державну казначейську службу України, Черкаську обласну військову адміністрацію, Аварійно-рятувальний загін спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області).

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зауважує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE, № 29979/04, § 70, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року).

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

ДКС України та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства (Постанова Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц).

Таким чином, висновок суду першої інстанції стосовно того, що позов пред`явлений до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову є помилковим, таким, що не відповідає зазначеним нормам права та правовим позиціям Верховного Суду, а тому колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в даній частині необхідно змінити шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції даної постанови.

Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в статтях 23,1167 ЦК України.

01 вересня 2020 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) прийняла постанову, якій сформувала правовий висновок про те, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 (адміністративне провадження № К/9901/59673/18) дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.

Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже, і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У практиці Європейського суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява №29979, пункти 86, 89, рішення у справі «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року, заява №14183/02, пункт 71).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Водночас необхідно виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3,19 Конституції України).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до частини першої якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у пункті 32 постанови від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження №12-208гс18), застосовуючи положення статей 1173,1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Протиправність (неправомірність) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця може доводитись з посиланням, зокрема, на судове рішення, яке набрало законної сили, рішення вищих посадових осіб державної виконавчої служби, а також інші докази. Подібні правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження №14-515цс19, пункт 26).

Заявляючи вимогу про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтував її тим, що незаконне вилучення автомобіля призвело до втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань та переживань, зумовлених неможливістю реалізації своїх прав, звичок та бажань. Позивач зазначив про необхідність перелаштовувати свій спосіб життя та знаходити альтернативні засоби пересування, здійснювати свій захист порушеного права у судовому порядку та докладати додаткові зусилля, особистий час, значні кошти та сили для відновлення порушеного права.

Колегія суддів зазначає, що протиправність (неправомірність) рішень, дій робочої групи з розгляду питань примусового відчуження або вилучення майна, погоджене з Черкаською обласною військовою адміністрацією підтверджується рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2023 року.

Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди ( висновки Верховного Суду у постанові від 21.04.2021 року у справі № 227/2918/19, у постанові від 24.03.2021 року у справі № 545/1871/19, у постанові від 28.10.2020 року у справі № 461/85/19).

Враховуючи значний проміжок часу між незаконним вилученням автомобіля, який вилучили 21.04.2022 року, а повернутий 26.10.2023 року, що призвело до обмеження прав позивача, вимушених змін у його житті, необхідність перелаштовувати свій спосіб життя та знаходити альтернативні засоби пересування, погіршення емоційного стану здоров`я у зв`язку з постійними думками про незаконне вилучення автомобіля та докладання зусиль для відновлення порушеного права, колегія суддів з огляду на моральні страждання останнього, вважає правильним і достатнім стягнути на користь ОСОБА_1 10 000 грн. у відшкодування завданої йому моральної шкоди.

З урахуванням наведених в постанові мотивів, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні моральної шкоди та ухвалити нову постанову про часткове задоволення позову та стягнення з Держави Україна за рахунок коштів державного бюджету на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 10 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Посилання суду першої інстанції як на підставу відмови в позові про стягнення моральної шкоди стосовно не залучення Держави Україна до участі у справі за адміністративним позовом, колегія суддів вважає таким, що суперечить нормам цивільного процесуального законодавства України.

Доводи скаржника щодо доведеності позивачем завдання йому матеріальної шкоди колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки зазначені доводи в апеляційній скарзі зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, які судом обґрунтовано спростовано.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на Звіт від 01.11.2023 року № А10-28 про проведення незалежної оцінки визначення вартості транспортного засобу як на належний доказ, також не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки при розгляді даної справи судом було встановлено, що позивачем не доведено, що зазначені у Звіті пошкодження автомобіля пов`язані із суб`єктом владних повноважень на користь якого був відчужений автомобіль.

Доводи апеляційної скарги про неналежність як доказу у справі, а саме Акту приймання передачі основних засобів № 63 від 26 жовтня 2023 року, колегією суддів не можуть бути прийняті до уваги, так якпозивачем не надано суду належних доказів недостовірності або підроблення акту приймання передачі основних засобів № 63 від 26 жовтня 2023 року, на підставі якого автомобіль марки «Renault» модель «Sandero», 2020 року випуску був повернутий позивачу, і який містить особистий підпис позивача та відмітку про відсутність у останнього претензій до відповідача - Аварійно - рятувальноо загону спеціального призначення Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області на момент підписання вказаного акту та повернення йому автомобіля.

Посилання скаржника на те, що Акт приймання передачі основних засобів № 63 від 26 жовтня 2023 року складений з порушенням Порядку складання типових форм з обліку та списання основних засобів суб`єктами державного сектору не спростовую того факту, що при підписанні позивачем зазначеного акту останній до Аварійно - рятувального загону спеціального призначення Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області претензій не мав.

В цілому, доводи скаржника про те, що суд першої інстанції дійшов до помилкового та необґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення матеріальної шкоди зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Частиною 8 цієї статті визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

В апеляційній скарзі представник відповідача адвокат Орленко В.В. заявив, що позивач очікує понести судові витрати пов`язані з переглядом справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 42 000, із них: витрати за надання професійної правничої допомоги у розмірі 40 000 грн. та фактичні витрати, необхідні для виконання адвокатом договору про надання правничої допомоги (копіювання документів, поштовий зв`язок, тощо) орієнтовно у розмірі 2000 грн. До апеляційної скарги в якості додатку надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, пов`язаних із переглядом справи в суді апеляційної інстанції, згідно якого усна консультація клієнта, з вивченням та аналізом рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 03.12.2024 року становить 2000 грн., підготовка та складання апеляційної скарги 20 000 грн., підготовка та складання клопотання про розподіл судових витрат у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції 3000 грн., представництво інтересів Клієнта в суді апеляційної інстанції 15 000 грн.

Копії квитанцій, чеків щодо друку, копіювання документів, які оцінюються у розмірі 2000 грн. адвокатом Орленко В.В. суду надано не було.

Крім того, відповідач у зв`язку з розглядом справи в Соснівському районному суді м. Черкаси поніс витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000 грн., що підтверджується попереднім розрахунком суми судових витрат, які позивач поніс у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції. (т.1, а.с.101). Згідно детального опису робіт наданих адвокатом послуг на виконання договору про надання правничої допомоги від 10.01.2024 року вбачається, що адвокат надав клієнту усну консультацію, з вивченням документів 1000 грн., збирав докази для надання суду першої інстанції та вчинення інших процесуальних дій, необхідних для підготовки справи до розгляду 1000 грн., підготовка та складання позовної заяви 10 000 грн., підготовка та складання відповіді на відзив 7000 грн., підготовка та складання клопотання про розподіл судових витрат у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції та вчинення інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи в суді першої інстанції, представництво інтересів Клієнта в суді першої інстанції ( у тому числі підготовка та участь у судовому процесі 20 000 грн.

Колегія суддів зазначає, що підготовка та складання клопотання про розподіл судових витрат у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції, яка оцінюється у сумі 1000 грн. (т.1, а.с.101), та у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції, яка оцінюється у сумі 3000 грн. не може бути ототожнено з витратами на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом справи по суті спору, оскільки заява сторони про розподіл судових витрат фактично є дією спрямованою на реалізацію стороною свого права лише на подання доказів щодо витрат, які вже понесені такою стороною.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові Верховного Суду від 31.08.2022 року у справі № 914/1564/20 та у додаткових постановах від 20.09.2023 року у справі № 922/838/22, від 14.09.2023 року у справі № 911/3076/21, від 06.09.2023 року у справі № 914/131/22, від 30.08.2023 року у справі № 911/3586/21, від 25.07.2023 року у справі № 914/4092/21, від 07.02.2023 року у справі № 922/4022/20, від 23.08.2022 року у справі № 909/328/18, від 05.07.2022 року у справі № 910/10507/21 у яких зазначено, про те, що заява сторони про розподіл судових витрат є фактично заявою про подання доказів щодо витрат, які понесені стороною у зв`язку з необхідністю відшкодування правової допомоги, а тому витрати на підготовку такої заяви не підлягають відшкодуванню.

Не відповідає розумності понесених судових витрат заявлених представником позивача адвокатом Орленком В.В. щодо представництва інтересів клієнта в суді апеляційної інстанції (участь у судовому процесі) визначене у сумі 15 000 грн.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції було проведено одне судове засідання (13 травня 2025 року) яке тривало 48 хв. Судове засідання, яке було призначене раніше на 04 березня 2025 року не проводилося у зв`язку із замінуванням Черкаського апеляційного суду, про що складена відповідна довідка.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що позивачем витрати на професійну правничу допомогу є завищеними, належним чином не обґрунтованими, не підтвердженими належними та допустимими доказами та становлять надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Враховуючи обсяг правничої допомоги позивачу при розгляді цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, а також те, що правова позиція позивача сформована при розгляді справи судом першої інстанції та потреби у додатковому збиранні доказів та правовому аналізі обставин справи на стадії її апеляційного перегляду не має, апеляційний суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, які мають бути відшкодовані позивачу за рахунок коштів державного бюджету, слід визначити в сумі 6000,00 грн., що відповідає засадам співмірності зі складністю справи, ціною позову, частковим задоволенням позовних вимог та обсягом наданих адвокатом послуг, а також критеріям розумності та справедливості.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції слід віднести на рахунок державного бюджету, оскільки позивача звільнено від його сплати як особу з інвалідністю ІІ групи за приписами п. 9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір».

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Орленка Володимира Васильовича задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 грудня 2024 року в частині відмови у стягненні матеріальної шкоди змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції даної постанови.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 грудня 2024 року в частині відмови у стягненні моральної шкоди скасувати, ухвалити в цій частині нову постанову.

Стягнути з Держави України за рахунок коштів державного бюджету на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

Стягнути з Держави України за рахунок коштів державного бюджету на користь ОСОБА_1 судові витрати які складаються з витрат на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Судові витрати, які складаються з судового збору віднести за рахунок держави.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 16 травня 2025 року.

Судді