ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

14 травня 2025 року

м. Харків

Справа № 761/24995/24

Провадження № 22-ц/818/1789/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання: Львової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «АНТОНОВ» до ОСОБА_1 про стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2024 року, ухвалене суддею Бородіною О.В., -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2024 року Акціонерне товариство «АНТОНОВ» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

В обгрунтування позову зазначає, що 01 вересня 2022 року між державним підприємством «АНТОНОВ» (яке відповідно до наказу АТ «Українська оборонна промисловість» №235 від 05 квітня 2024 року було реорганізовано (перетворено) на АТ «АНТОНОВ»), НАУ ім. М.Є. Жуковського «Харківській авіаційний інститут», та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання освітніх послуг №12.3089.2022. Вказаний договір укладено у межах Договору №12.2588.2019 від 21 серпня 2019 року про співпрацю з реалізації дуальної форми здобуття освіти, за якими відбувалися фінансування витрат НАУ ім. М.Є. Жуковського «Харківській авіаційний інститут» з надання освітніх послуг в межах затверджених навчальних планів на користь відповідача на замовлення ДП «АНТОНОВ». Відповідно до умов Договору №12.3089.2022 від 01 вересня 2022 року НАУ ім. М.Є. Жуковського «Харківській авіаційний інститут» взяв на себе зобов`язання за рахунок коштів АТ «АНТОНОВ» надати освітню послугу - здобуття вищої освіти ОСОБА_1 , за фахом 134 Авіаційна та ракетно-космічна техніка (форма навчання - денна), а АТ «АНТОНОВ» зобов`язався сплатити вартість його навчання у розмірах та в порядку, встановленим Договором. Розмір плати за навчання встановлюється на весь строк надання освітньої послуги (термін навчання з 2021 - 2023) (відповідно до п. 8.4 Договору) й становить 44 100грн. АТ «АНТОНОВ» повністю вносить плату за визначений період навчання, не пізніше початку календарного місяця, у якому повинна здійснюватися чергова плата за освітню послугу (п. 5.4 Договору). Одночасно з Додатковою угодою №1 до Договору №12.3089.2022 від 01.09.2022 року, укладеною між сторонами, яка є невід`ємною частиною Договору, сторони домовилися про те, що ОСОБА_1 бере на себе зобов`язання повернути АТ «АНТОНОВ» грошові кошти, сплачені за навчання згідно Договору №12.3089.2022 від 01 вересня 2022 року у наступних випадках: відрахування ОСОБА_1 з навчального закладу за порушення навчальної дисципліни; переведення без погодження із ДП «АНТОНОВ» до іншого навчального закладу; звільнення ОСОБА_1 з ДП «АНТОНОВ» у період навчання у навчальному закладі, а також у період трьох років з дня отримання диплому про закінчення навчання. АТ «АНТОНОВ» умови Договору виконав в повному обсязі без будь-яких зауважень, у тому числі оплатив у повному обсязі вартість навчання ОСОБА_1 в розмірі - 44 100грн. та стипендії в розмірі - 49 990грн., а всього - 94 090грн., що підтверджується листом НАУ ім. М.Є. Жуковського «Харківській авіаційний інститут» від 11 грудня 2023 року за №38-104/1099 та платіжними дорученнями на оплату. Крім того, факт виконання АТ «АНТОНОВ» зобов`язань за Договором підтверджується Актами здачі приймання виконаних робіт, підписаними без зауважень АТ «АНТОНОВ» та НАУ ім. М.Є. Жуковського «Харківській авіаційний інститут». Призначення та нарахування стипендії яка виплачувалася Студенту, підтверджується наказами ХАІ про призначення стипендії за кошти АТ «АНТОНОВ». Після закінчення навчання у НАУ ім. М.Є. Жуковського "Харківський авіаційний інститут" відповідач отримав диплом магістра (серія М23, №031804 від 31 травня 2023 року), що підтверджується Наказом ХАІ № 762-уч від 31 травня 2023 року. У трудових відносинах з підприємством відповідач перебував з 17 лютого 2022 року по 04 липня 2023 року, що підтверджується Наказом ДП «АНТОНОВ»№ 3039кп від 16 лютого 2022 року про прийняття на роботу та Наказом ДП «АНТОНОВ» № 4373ку від 04 липня 2023 року про звільнення відповідача за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Таким чином, відповідач не відпрацював три роки на підприємстві з дня отримання диплому, при цьому не повернув грошові кошти, сплачені ДП "АНТОНОВ" за його навчання, чим порушив зобов`язання, передбачені пунктом 1 Додаткової угоди №1 до Договору. ДП «АНТОНОВ» на адресу відповідача направило письмову Вимогу № 126/5875-24 від 22 квітня 2024 року в порядку статті 530 Цивільного кодексу України та запропонувало у семиденний термін з дати отримання Вимоги повернути грошові кошти, сплачені за його навчання. Проте, протягом вищезазначеного строку, відповідач не повернув ДП «АНТОНОВ» кошти, сплачені ним за навчання. Днем пред`явлення письмової вимоги є 09 травня 2024 року, про що свідчить інформація з офіційного сайту АТ «Укрпошта» про відстеження пересилання поштового відправлення та про неможливість вручення його адресату (трекінг поштового відправлення № 05 038 5059 2685, взятого з офіційного сайту АТ «Укрпошта»).

З урахуванням викладеного просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «АНТОНОВ» грошові кошти в розмірі 98 494,85грн., що включає: основну заборгованість в розмірі 94 090грн.; 3% річних в розмірі 2 621,63грн.; інфляційні втрати - 1 783,22грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2024 року позов АТ «АНТОНОВ» - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «АНТОНОВ» грошові кошти у розмірі 96 258,83грн., що включає: суму витрат пов`язаних з його навчанням в розмірі 94 090грн., 385,61грн. - 3% річних, 1783,22грн. інфляційні втрати.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «АНТОНОВ» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 958,36грн.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , просить суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове яким відмовити у задоволені позовних вимог в частині стягнення з нього вартості навчання за 2021-2022 рік у розмірі 22 050грн. та оплати стипендії у розмірі 49 990грн.; задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з нього вартості навчання за 2022-2023 роки у розмірі 22 050грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 485,10грн. та інфляційних втрат у розмірі 90.37грн., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що між сторонами було досягнуто згоди щодо повернення грошових коштів сплачених позивачем за навчання за період з 2021-2023 роки, оскільки договір №12.3089.2022 був укладений 01 вересня 2022 року і відповідно зобов?язання за ним виникли з 01 вересня 2022 року.

Положення п.8.4 неможливо застосувати до даних правовідносин, оскільки його зміст породжує невизначеність щодо застосування цього пункту, зокрема, незрозуміло про які саме правовідносини між сторонами, які були до укладання договору йдеться мова.

Вказує, що позивачем не надано жодних доказів відносин між трьома сторонами договору до його укладення. Вважає що сторони які погодили застосування умов договору до відносин які були у сторін до його укладення повинні визначити у договорі яких відносин це стосується.

Посилається на те, що платіжні інструкції на підтвердження оплати вартості навчання датовані ще до укладення Договору № 12.3089.2022 від 01 вересня 2022 року, до підписання Договору з ним (який був укладений у 2022 році).

Оскільки відповідно до п.1 Додатку № 1 до Договору № 12.3089.2022 від 01 вересня 2022 року Студент бере на себе зобов`язання повернути ДП «АНТОНОВ» грошові кошти, сплачені за навчання згідно з Договором № 12.3089.2022 від 01 вересня 2022 року …», вважає, що платіжні доручення на які посилається позивач не містять інформації, що ці оплати пов`язані з виконанням договору № 12.3089.2022 від 01.09.2022.

Також вважає, що немає доказів того, що сплачені за цими платіжними дорученнями кошти були оплачені у якості оплати за навчання Відповідача по справі.

Вказує, що у матеріалах справи відсутня платіжна інструкція якою підтверджуються сплачені кошти відповідно до Акту № 2 від 02.11.2023 року за 2 семестр 2022/2023 року на загальну суму 3 169 000,00 грн.

Вважає, що додані до позовної заяви Акти здачі приймання виконаних робіт згідно з Договором № 12.2588.2019 від 21.08.2019 року про спільну підготовку здобувачів освіти для підприємства ДП « АНТОНОВ» не містять доказів оплати навчання саме за Відповідача по справі згідно з договором від 01.09.2022 року.

Таким чином, вважає, що згідно Договору №12.3089.2022 від 01.09.2022 року може бути узгоджено оплата за навчання тільки за період 2022-2023 рік.

Стосовно стипендії у розмірі 49 990,00 грн. представник відповідача зазначає, що ані Договір № 12.3089.2022 від 01.09.2022 року, ані Додаток № 1 до даного Договору не містять умов щодо стипендіального забезпечення відповідача або ж умов повернення грошових коштів, витрачених на її стипендіальне забезпечення.

Зважаючи на зазначене вважає, що вимога позивача щодо стягнення з відповідача стипендії в розмірі - 49990,00 грн не ґрунтується на умовах договору, а тому є безпідставною.

Щодо вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, то суд першої інстанції погодився з періодом нарахування, який він наводив з 17 травня 2024 року по 05 липня 2024 року. Разом з тим, судом здійснено нарахування на всю суму заборгованості 94 090грн., в той час як обрахуванню підлягає сума 22 050грн. (плата за навчання за 2022-2023 роки).

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «АНТОНОВ» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. В обгрунтування відзиву, окрім обставин викладених у позовній заяві, зазначає, що відповідач займається підміною понять. Відповідач підписуючи вказаний договір був ознайомлений із його змістом, а отже знав про положення п.8.4 цього договору. Натомість не вчинив будь-яких дій на його оскарження. Постанови Верховного Суду на які посилається відповідач взагалі не стосуються спірних правовідносин.

Відповідач стверджує, що у наданих в додатках копії платежів та актів виконаних робіт не мають ніякого відношення до оплати за навчання Відповідача, проте чомусь він обминає увагою той факт проти якого і не заперечує, що надання освітніх послуг відбувалося в межах затверджених між ДП «АНТОНОВ» та ХАІ навчальних планів та на замовлення ДП «АНТОНОВ» в яких чітко зазначалися прізвища та кількість студентів які проходять навчання за кошти підприємства.

Вириваючи з контексту певні вирази відповідач бажає схилити суд апеляційної інстанції для розгляду доказів без їх систематизації, яка була проведена Позивачем та перевірена та прийнята до уваги судом першої інстанції під час розгляду справи та винесення судом рішення.

Факт отримання стипендії відповідачем не заперечується. Оскільки стипендія є частиною витрат на навчання, тому вона також підлягає стягненню з відповідача.

Оскільки моментом виникнення зобов?язання про повернення грошових коштів є наступний день після звільнення 05 липня 2023 року, тому саме з цієї дати підлягають нарахуванню 3% річних та інфляційні втрати на суму боргу.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , просить задовольнити апеляційну скаргу посилаючись на те, що маються сумніви щодо повноважень представника позивача ОСОБА_3 .

Також знову звернув увагу на те, що до даних правовідносин не підлягає застосування п.8.4 даного договору, та на відсутність правових підстав для стягнення з нього стипендії, з підстав викладених ним в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами даного спору виникли цивільно-правові відносини, які порушив Відповідач в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки, тобто він порушив добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання, отже Відповідач повинен повернути сплачені за навчання грошові кошти Позивачу, а тому він зобов`язаний повернути АТ «АНТОНОВ» суму грошових коштів, виплачену Позивачем Виконавцю за навчання та розмір стипендії.

Оскільки грошове зобов`язання ОСОБА_1 виникло на підставі листа-вимоги з дати його отримання і може вважатися простроченим після спливу семи днів з дати його отримання, тому, розрахунок інфляційних втрат та 3% річних має здійснюватися з 17 травня 2024 року до моменту подачі позовної заяви до суду - 05 липня 2024 року.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що відповідно до договору про співпрацю №12.2588.2019 з реалізації дуальної форми здобуття освіти від 21 серпня 2019 року НАУ ім. М. Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» та ДП «АНТОНОВ» домовилися про співпрацю в реалізації основних і додаткових освітніх послуг на користь здобувачів вищої освіти з нормативним і скороченим терміном навчання за замовленням/погодженням з підприємством, цільової підготовки фахівців різних освітніх ступенів за спеціальностями вищої освіти згідно з існуючими в університеті ліцензіями, нормативної бази і документів з організації освітнього процесу за дуальною формою здобуття освіти.

У межах Договору №12.2588.2019 від 21 серпня 2019 року про співпрацю з реалізації дуальної форми здобуття освіти, 01 вересня 2022 року між НАУ ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» (виконавець), Державним підприємством «Антонов» (замовник) та ОСОБА_1 (одержувач) укладений договір про надання освітніх послуг №12.3089.2022, відповідно до умов якого виконавець бере на себе зобов`язання за рахунок коштів Замовника надати освітню послугу - здобуття вищої освіти Одержувачем, за фахом 134 Авіаційна та ракетно-космічна техніка (форма навчання - денна), а Замовник зобов`язується сплатити вартість його навчання у розмірах та в порядку, встановлених Договором.

Згідно п.п.5.1-5.5 цього договору розмір плати встановлюється на весь період надання освітньої послуги у національній валюті України, при цьому Виконавець має право змінювати розмір плати за навчання не частіше одного разу на рік і не більше як на офіційно визначений рівень інфляції за попередній календарний рік з обов?язковим укладанням додаткової угоди до Договору.

Річна вартість навчання становить:

1 курс (2021-2022 роки) 22 050грн.;

2 курс (2022-2023 роки) 22 050грн.

Загальна вартість освітньої послуги становить 44 100грн.

Здійснення освітньої послуги проводиться виключно на умовах попередньої оплати вартості навчання за визначений період навчання, або за весь термін навчання. Замовник повністю вносить плату за визначений період навчання (навчальний рік, семестр) не пізніше початку календарного місяця, у якому повинна здійснитися чергова плата за освітню послугу.

Строки внесення плати: щосеместрово (кожного півроку).

Сторони домовилися, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладання, а саме з 01 вересня 2021 року (п.8.4 договору №12.3089.2022).

Того ж дня, 01 вересня 2022 року до Договору №12.3089.2022 від 01 вересня 2022 року було уклалено Додаткову угоду №1, згідно якої сторони домовилися про те, що:

ОСОБА_1 бере на себе зобов`язання повернути Позивачу грошові кошти, сплачені за навчання згідно Договору №12.3089.2022 від 01 вересня 2022 року у наступних випадках:

-відрахування Відповідача з навчального закладу за порушення навчальної дисципліни;

-переведення без погодження із Замовником до іншого навчального закладу;

-звільнення Відповідача з ДП «АНТОНОВ» у період навчання у навчальному закладі, а також у період трьох років з дня отримання диплому про закінчення навчання.

Відповідно до наказу Національного аерокосмічного університета ім. М. Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» №1023-уч від 13 серпня 2021 року «Про зарахування на навчання» з додатком до нього ОСОБА_1 зарахований з 01 вересня 2021 року студентом 1 курсу денної форми навчання за спеціальностями для здобуття освітнього ступеня «Магістр» зі скороченим терміном навчання (3 роки) за рахунок коштів фізичних та/або юридичних осіб.

31 травня 2023 року ОСОБА_1 отримав диплом магістра (серія М23, № НОМЕР_1 від 31 травня 2023 року) за кваліфікацією « механічна інженерія, авіаційна та ракетно-космічна техніка», що підтверджується наказом ХАІ №762-уч від 31 травня 2023 року та додатком до нього.

17 лютого 2022 року на підставі наказу ДП «АНТОНОВ» №3039кп від 16 лютого 2022 року про прийняття на роботу ОСОБА_1 був зарахований на роботу до ДП «АНТОНОВ» на посаду інженер-конструктор.

Згідно наказу ДП «АНТОНОВ» №4373ку від 04 липня 2023 про припинення трудового договору ОСОБА_1 був звільнений із займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням.

07 грудня 2022 року ДП «АНТОНОВ» направило на адресу відповідача лист №100/11022-22, в якому зазначило про обов`язок працевлаштуватись на підприємство або повернути грошові кошти на користь ДП «Антонов».

22 квітня 2024 року ДП «АНТОНОВ» направив на адресу відповідача вимогу №126/5875-24 в якій вимагав на протязі семи днів з моменту її отримання сплатити суму заборгованості у розмірі 94 090грн. а також нараховані 3% та інфляційні втрати.

Днем пред`явлення письмової Вимоги є 09 травня 2024 року, про що свідчить інформація з офіційного сайту АТ «Укрпошта» про відстеження пересилання поштового відправлення та про неможливість вручення його адресату.

Як на підставу позову ДП «АНТОНОВ» посилається на те, що відповідач не відпрацював три роки на підприємстві з дня отримання диплому, що є підставою для повернення відповідачем коштів сплачених ДП "АНТОНОВ" за його навчання, в тому числі витрат на оплату стипендії.

Згідно із статтею 53 Конституції України кожен має право на освіту. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам.

Суспільні відносини, що виникають у процесі реалізації конституційного права людини на освіту, прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у реалізації цього права, а також визначає компетенцію державних органів та органів місцевого самоврядування у сфері освіти регулює Закон України «Про освіту».

Згідно частини 3 ст.53 Закону України «Про освіту» здобувачі освіти зобов`язані зокрема дотримуватися установчих документів, правил внутрішнього розпорядку закладу освіти, а також умов договору про надання освітніх послуг (за його наявності).

Відповідно до ч.6 ст.79 Закону України«Про освіту» розмір та умови оплати за навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації, за надання додаткових освітніх послуг встановлюються договором. Договір укладається між закладом освіти і здобувачем освіти (його законними представниками) та/або юридичною чи фізичною особою, яка здійснює оплату.

Згідно частин 1 та 3 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із частиною першоюстатті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першоюстатті 638 ЦК Українивизначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як зазначалось вище відповідно до наказу НАУ ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» №1023-уч від 13 серпня 2021 року «Про зарахування на навчання» з додатком до нього ОСОБА_1 був зарахований з 01 вересня 2021 року студентом 1 курсу денної форми навчання за спеціальностями для здобуття освітнього ступеня «Магістр» зі скороченим терміном навчання (3 роки) за рахунок коштів фізичних та/або юридичних осіб.

31 травня 2023 року ОСОБА_1 отримав диплом магістра (серія М23, № НОМЕР_1 від 31 травня 2023 року) за кваліфікацією «механічна інженерія, авіаційна та ракетно-космічна техніка», що підтверджується наказом ХАІ №762-уч від 31 травня 2023 року та додатком до нього.

Таким чином, ОСОБА_1 навчався у НАУ ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» в період з 01 вересня 2021 року по 31 травня 2023 року, та за закінченням навчання отримав диплом магістра за кваліфікацією «механічна інженерія, авіаційна та ракетно-космічна техніка», що підтверджується наказом ХАІ №762-уч від 31 травня 2023 року та додатком до нього.

За період навчання ОСОБА_1 отримувалась стипендія, яка була призначена останньому за рахунок коштів ДП «АНТОНОВ», згідно договору про сумісну підготовку спеціалістів для підприємства ДП «АНТОНОВ», що підтверджується відповідними наказами, а саме:

наказом №1462-уч від 16 вересня 2021 року з 01 вересня 2021 року по 31 січня 2022 року ОСОБА_1 було призначено стипендію у розмірі 1 660грн;

наказом №225-уч від 10 лютого 2022 року з 01 лютого 2022 року по 30 червня 2022 року ОСОБА_1 було призначено стипендію у розмірі 2550грн.;

наказом №1183-уч від 13 вересня 2022 року з 01 липня 2022 року по 31 січня 2023 року ОСОБА_1 було призначено стипендію у розмірі 2 550грн.;

наказом №177-уч від 10 лютого 2023 року з 01 лютого 2023 року по 30 квітня 2023 року ОСОБА_1 було призначено стипендію у розмірі 2 550грн.;

наказом №703-уч від 10 травня 2023 року з 01 травня 2023 року по 31 травня 2023 року ОСОБА_1 було призначено стипендію у розмірі 2 550грн.

Відповідно до кошторису витрат ДП «АНТОНОВ» до договору №12.2588.2019 від 21 серпня 2019 року про співпрацю з реалізації дуальної форми здобуття освіти на 2021/2022 навчальний рік для підприємства ДП «АНТОНОВ» погоджені витрати складають 6 897 900,00 грн.

Відповідно до рахунку-фактури № 189 від 12 серпня 2021 року за підготовку здобувачів освіти для підприємства ДП «АНТОНОВ» першого семестру 2021/2022 навчального року, договір №12.2588.2019 від 21 серпня 2019 року, ДП «АНТОНОВ» на користь НАУ ім. М. Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» мали сплатити 2 922 454,82грн.

НАУ ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» як виконавцем та ДП «АНТОНОВ» як замовником підписано акти здачі приймання виконаних робіт згідно з договором №12.2588.2019 від 21 серпня 2019 року про співпрацю з реалізації дуальної форми здобуття освіти для підприємства ДП «АНТОНОВ» за 1й семестр 2021/2022 навчального року: акт №1 від 04 серпня 2022 року на суму 2 922 454,82 грн.

Відповідно до кошторису витрат ДП «АНТОНОВ» до договору №12.2588.2019 від 21 серпня 2019 року про співпрацю з реалізації дуальної форми здобуття освіти на 2-й семестр 2021/2022 навчального року для підприємства ДП «АНТОНОВ» погоджені витрати складають 4 508 105,87грн.

Відповідно до рахунку-фактури № 61 від 29 серпня 2022 року за підготовку здобувачів освіти для підприємства ДП «АНТОНОВ» другого семестру 2021/2022 навчального року, договір №12.2588.2019 від 21 серпня 2019 року, ДП «АНТОНОВ» на користь НАУ ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» мали сплатити 4 508 105,87грн.

НАУ ім. М. Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» як виконавцем та ДП «АНТОНОВ» як замовником підписано акти здачі приймання виконаних робіт згідно з договором №12.2588.2019 від 21 серпня 2019 року про співпрацю з реалізації дуальної форми здобуття освіти для підприємства ДП «АНТОНОВ» за 2й семестр 2021/2022 навчального року: акт №2 від 12 вересня 2022 року на суму 4 508 105,87грн.

Відповідно до кошторису витрат ДП «АНТОНОВ» до договору №12.2588.2019 від 21 серпня 2019 року про співпрацю з реалізації дуальної форми здобуття освіти на 1-й семестр 2022/2023 навчального року для підприємства ДП «АНТОНОВ» погоджені витрати складають 3 079 500грн.

Відповідно до рахунку-фактури № 73 від 26 грудня 2022 року за підготовку здобувачів освіти для підприємства ДП «АНТОНОВ» першого семестру 2022/2023 навчального року, договір №12.2588.2019 від 21.08.2019, ДП «АНТОНОВ» на користь НАУ ім. М. Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» мали сплатити 3 079 500грн.

НАУ ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» як виконавцем та ДП «АНТОНОВ» як замовником підписано акти здачі приймання виконаних робіт згідно з договором №12.2588.2019 від 21 серпня 2019 року про спільну підготовку здобувачів освіти для підприємства ДП «АНТОНОВ» за 1й семестр 2022/2023 навчального року: акт №1 від 30 січня 2023 року на суму 3 079 500грн.

Відповідно до кошторису витрат ДП «АНТОНОВ» до договору №12.2588.2019 від 21 серпня 2019 року про співпрацю з реалізації дуальної форми здобуття освіти на 2-й семестр 2022/2023 навчального року для підприємства ДП «АНТОНОВ» погоджені витрати складають 3 169 000грн.

Відповідно до рахунку-фактури № 15 від 21 березня 2023 року за підготовку здобувачів освіти для підприємства ДП «АНТОНОВ» другого семестру 2022/2023 навчального року, договір №12.2588.2019 від 21 серпня 2019 року, ДП «АНТОНОВ» на користь НАУ ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» мали сплатити 3 169 000грн.

НАУ ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» як виконавцем та ДП «АНТОНОВ» як замовником підписано акт здачі приймання виконаних робіт згідно з договором №12.2588.2019 від 21 серпня 2019 року про спільну підготовку здобувачів освіти для підприємства ДП «АНТОНОВ» за 2й семестр 2022/2023 навчального року: акт №2 від 02 листопада 2023 року на суму 3 169 000грн.

Доводи відповідача, що надані позивачем рахунки-фактури, кошториси та акти не є належними доказами, які підтверджується оплату останнім вартості його навчання є безпідставними.

Із змісту вказаних документів вбачається, що в рамках договору №12.2588.2019 від 21 серпня 2019 року про спільну підготовку здобувачів освіти для підприємства ДП «АНТОНОВ», останній здійснював замовлення у НАУ ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» на підготовку здобувачів освіти для підприємства ДП «АНТОНОВ» на підставі його складався кошторис витрат навчального року за певних період та рахунок-фактура на оплату. Після виконання робіт між НАУ ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» та підприємством ДП «АНТОНОВ» складалися акти здачі-приймання робіт.

Крім того, на підтвердження оплати освітніх послуг позивачем до позовної заяви додані реєстр (банківська виписка) сформований станом на 21 липня 2023 року, відповідні платіжні доручення про перерахування на рахунок НАУ ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» грошових коштів за підготовку здобувачів освіти за договором №12.2588.2019 від 21 серпня 2019 року.

Також, на запит заступника генерального директора ДП «АНТОНОВ» від 25 серпня 2023 року було надано інформацію НАУ ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» щодо затрачених коштів на навчання вказаних випускників, що навчалися за тристоронніми договорами за рахунок підприємства, зокрема щодо ОСОБА_1 підприємством було перерахованор за навчання у період з 01 вересня 2021 року по 31 травня 2023 року 44 100грн., та перераховано та сплачено стипендії у розмірі 49 990грн., а всього 94 090грн. (лист № 38-104/1099 віл 11 грудня 2023 року).

Таким чином, з викладеного вбачається, що позивач виконав покладені на нього зобов`язання та оплатив навчання відповідача, а останній у свою чергу отримав вищу освіту на підставі договору про надання освітніх послуг №12.3089.2022 від 01 вересня 2022 року.

Разом з тим, відповідач на ДП «АНТОНОВ» три роки після отримання диплому не відпрацював та звільнився за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до частини 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частини 1, 2 ст.530 ЦК України встановлює, що якщо у зобов`язанні встановлений строк(термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістомстатті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №607/3693/17 зазначено наступне:

«Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що договірне зобов`язання - це відносне правовідношення між юридично рівними і майново самостійними особами, що виникає на підставі укладеного договору, який виражає їх загальну волю на досягнення цивільно-правових результатів майнового чи немайнового характеру, настання яких відбувається у разі здійснення боржником певних активних дій, що відповідають праву вимоги кредитора і не зачіпають прав і законних інтересів третіх осіб, що не є учасниками зазначеного правовідношення. Оскільки метою договірних зобов`язань є досягнення їх сторонами певних правових результатів, особливого значення набуває їх виконання. Виконання зобов`язання - це вчинення кредитором і боржником дій, що становлять його предмет. При виконанні різноманітних договірних зобов`язань суб`єкти мусять керуватися загальними засадами, що йменуються принципами виконання зобов`язання. І в сучасних умовах до них відносять принципи належного та реального виконання зобов`язання, які, до речі, традиційно вважались такими» (п.58).

«Велика Палата Верховного Суду вважає, що, вирішуючи аналогічні спори, судам слід керуватись таким. Якщо між сторонами укладеної угоди про підготовку фахівця з вищою освітою передбачений обов`язок цього фахівця після закінчення відповідного навчання відпрацювати три роки, наприклад, в закладі охорони здоров`я, куди цей фахівець (випускник) буде направлений за розподілом, а також його обов`язок компенсувати (відшкодувати) замовнику його навчання вартість витрат цього замовника на це навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (наприклад, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом), то зазначене зобов`язання з відшкодування витрат на навчання є цивільно-правовим договірним зобов`язанням.

Велика Палата Верховного Суду вважає розумним та справедливим відповідне договірне зобов`язання щодо відпрацювання фахівцем після закінчення відповідного навчання трьох років за направленням замовника такого навчання, який оплатив навчання фахівця.

На переконання Великої Палати Верховного Суду покладення на фахівців, які отримали вищу освіту безкоштовно за державним замовленням, обов`язку щодо оплатного відпрацювання (на умовах не гірших, ніж ті які надаються іншим працівниками державного сектора економіки) за направленням держави протягом визначеного періоду часу (трьох років) не суперечить самій суті конституційного права на безкоштовну вищу освіту і в сучасник умовах економічного розвитку країни відповідає інтересам суспільства, щодо отримання від держави якісних послуг у відповідних секторах» (п.п.66-68).

«Щодо обв`язку особи відшкодувати вартість навчання у разі відмови відпрацювати визначену договором ро навчання кількість років Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) висловлювався в ряді справ.

У справі Chitos проти Греції (рішення від 04 червня 2015 року, заява № 51637/12) ЄСПЛ зазначав, що заявник не може правомірно стверджувати, що не знав принципу і обсягу зобов`язання, яке він взяв на себе, обравши кар`єру офіцера і військового лікаря. Однією з головних переваг вступу до армії було безкоштовне навчання. Дійсно, збройні сили беруть на себе вартість усього навчання такої особи, сплачують їй платню і надають соціальне забезпечення як кадровому офіцеру. Натомість від офіцера після отримання диплома вимагається взяти на себе зобов`язання служити у відповідному званні певну кількість років.

ЄСПЛ вважає, що накладене на кадрових офіцерів зобов`язання після завершення навчання нести службу протягом певного строку є невід`ємним від покладеного на них завдання. Обчислення строку дії контрактів офіцерів, які отримали освіту коштом армії, і умови розірвання таких контрактів належать до розсуду держави.

Вимога держави повернути кошти, витрачені на навчання офіцерів і військових медиків, а також на їх забезпечення відповідно до потреб, виправдовують заборону розривати контракт протягом певного строку і встановлення відшкодування витрат, яких зазнала держава протягом років навчання. Зобов`язання військових лікарів, які бажають піти у відставку до завершення контракту, сплатити державі певну суму на відшкодування витрат, понесених на їх навчання, цілком виправдовується перевагами, яких не мають цивільні студенти у сфері медицини, зокрема забезпеченим працевлаштуванням, отриманням платні тощо. Сам принцип відкупу років, які залишається відслужити, не становить порушення принципу пропорційності.

У справі Lazaridis проти Греції (рішення від 12 січня 2016 року, заява № 61838/14) заявник (лікар, підполковник армії) подав клопотання про його дострокове відрахування з армії. Генеральний штаб армії зобов`язав заявника виплатити державі відшкодування у сумі 121 321,72 Євро як компенсацію за дострокове звільнення. Заявник оскаржив таке рішення до суду. Суд відхилив його скаргу, у зв`язку із тим, що заявник, отримавши відповідну освіту, зобов`язався відслужити в армії дев`ятнадцять років і вісімнадцять днів, але він прослужив лише чотирнадцять років, два місяці та шість днів. Заявник оскаржив це рішення національного суду.

ЄСПЛ дійшов висновку, що зобов`язання військових лікарів, які бажали залишити армію до закінчення строку виконання обов`язку, відшкодувати державі витрати, понесені на їх навчання, було цілком виправданим з огляду на привілеї, якими вони користувалися порівняно із цивільними студентами-медиками. Особа, яка вступає на навчання до Військової академії, усвідомлює, що аналогом безкоштовної освіти, винагороди та соціальних переваг, якими користується така особа в силу свого військового статусу, є зобов`язання служити в рядах армії протягом визначеного періоду після закінчення навчання.

Обов`язок офіцерів армії нести службу протягом визначеного періоду після завершення їх підготовки відповідає встановленій меті, а тривалість цього періоду визначається на розсуд держав. Саме за допомогою військових установ особи отримують загальну медичну освіту, відповідну спеціалізацію, а також мають можливість займатися приватною медициною в неробочий час. Таким чином, сам принцип викупу решти років служби не порушує принцип пропорційності.

В аналогічній справі Charalambos Pierrakos проти Греції (рішення від 26 травня 2020 року, заява № 51743/17) суд постановив, що обов`язок медичних працівників, які хотіли б покинути збройні сили держави до закінчення терміну служби, виплачувати державі певні суми відшкодування витрат на навчання є повністю виправданим з урахуванням привілеїв, якими вони користуються в порівнянні зі студентами в галузі цивільної медицини. Особі, яка зараховується на навчання до військового закладу освіти, відомо, що у разі безкоштовного навчання, виплати винагороди за службу та у зв`язку з військовим статусом, вона зобов`язується служити в армії протягом відповідного періоду після закінчення навчання. Такий обов`язок відповідає загальновизнаній меті, а тривалість цього періоду визначається на розсуд держав. Саме військові абітурієнти, які вивчали медицину та здобували відповідну спеціалізацію мали можливість займатися приватною медичною практикою. Таким чином, принцип відшкодування (викупу) решти років служби не порушує принцип пропорційності (дивитись згадувану вище справуChitos проти Греції, п.п. 92-100). Ці міркування застосовні і в даному випадку.

У справі Yanas?k проти Туреччини (рішення від 06 січня 1993 року заява № 14524/89) щодо права на освіту ЄСПЛ зазначив, що гарантування права на освіту не виключає застосування дисциплінарних стягнень; встановлені обмеження у справі заявника щодо права на освіту у Військовій академії не обмежують його право на освіту у цивільних навчальних закладах.

Щодо захисту права власності у рішенні ЄСПЛ вказано, що у заявника виник борг перед державою щодо відшкодування плати за навчання, харчування, проживання у разі невиконання обов`язку стосовно проходження військової служби в армії у встановлений законодавством період. Комісія вважає, що обов`язок здійснити такі відшкодування після відрахування з навчального закладу не порушує права заявника відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції» (п.п.73-82).

«Обов`язок особи, яка зобов`язалась відпрацювати за направленням після завершення її навчання за рахунок коштів держави, не передбачає втручання у її права, гарантовані статтею 4 Конвенції щодо заборони примусової чи обов`язкової праці. ЄСПЛ підкреслює, що не кожна праця, яку вимагають від особи під загрозою «покарання», становить заборонену цим положенням «примусову чи обов`язкову працю». Слід врахувати, зокрема, характер і обсяг даної діяльності, вільне укладення відповідних домовленостей (угод) у зв`язку із чим особа усвідомлює принцип і обсяг свого зобов`язання, яке вона бере, отримуючи безкоштовну освіту тощо. Такі обставини дозволяють відрізнити «примусову працю» від роботи, якої можна розумно вимагати за відповідних обставин. В протилежному випадку ЄСПЛ застосовує поняття «непропорційний тягар» та перевіряє, чи на особу було накладено такий тягар, що є єдиним чинником, на підставі якого ЄСПЛ може встановити порушення пункту 2 статті 4 Конвенції.

Обов`язок особи відшкодувати на користь держави кошти, витрачені на її навчання (пов`язані із цим витрати, їх окремі види тощо) за невиконання вимоги про відпрацювання за направленням не є втручанням у право власності особи, гарантоване статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції, та не становить порушення принципу пропорційності. Відповідно до практики ЄСПЛ такі суми відшкодування на корить держави можуть визначатись з урахуванням вартості навчання, виплат на утримання особи, яка навчається (наприклад, вартість проживання, їжі та обладнання, наданих особі під час навчання), субсидованої державою стипендії особі, яка навчається.

Стаття 2 Протоколу № 1 до Конвенції захищає та гарантує загальне особисте право особи на освіту. Держави не зобов`язуються організовувати за власний кошт або субсидувати освіту визначеного виду або рівня. Водночас, держава не зобов`язана виключно утримуватись від порушень цього права, а несе й відповідні позитивні зобов`язання, аби забезпечити дотримання права, захищеного статтею 2 Протоколу № 1 до Конвенції. Відповідні обмеження не повинні звужувати згадане право настільки, щоб порушити його сутність і позбавити його ефективності. Такі обмеження мають бути передбачуваними для зацікавленої особи і переслідувати законну мету» (п.п.83-85).

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 09 серпня 2024 року у справі №758/12902/21.

Враховуючи, що між сторонами даного спору виникли цивільно-правові відносини, які порушив Відповідач в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки, тобто він порушив добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання, останній повинен повернути сплачені за навчання грошові кошти Позивачу.

Матеріали справи свідчать, що ДП «АНТОНОВ» було перерахованор за навчання ОСОБА_1 у період з 01 вересня 2021 року по 31 травня 2023 року 44 100грн., та перераховано та сплачено стипендії у розмірі 49 990грн., а всього 94 090грн.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем не заперечуються позовні вимоги в частині стягнення з нього вартості навчання за 2022-2023 роки у розмірі 22 050грн.

Посилання відповідача на те, що договором не передбачено повноважень позивача вимагати від випускників відшкодування витрат на стипендію, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Згідно частини 1 ст.53 Закону України «Про освіту» здобувачі освіти мають право, в тому числі на забезпечення стипендіями у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року №882 «Питання стипендіального забезпечення» було затверджено Порядок призначення і виплати стипендій (далі -Порядок).

Пунктом 1 Порядку передбачено, що його дія поширюється на здобувачів освіти у закладах освіти або наукових установах (далі - заклади освіти) за державним (регіональним) замовленням за рахунок коштів загального фонду державного (відповідного місцевого) бюджету.

Відповідно до пункту 4 Порядку (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)особам, зазначеним у пункті 1 Порядку призначаються такі стипендії:

академічні:

особам, зазначеним у підпунктах 1-3 і 9 пункту 1 цього Порядку, а також учням (студентам) закладів спеціалізованої освіти спортивного профілю із специфічними умовами навчання - за результатами навчання у закладах професійної (професійно-технічної) освіти і закладах вищої освіти (наукових установах);

особам, зазначеним у підпунктах 4-8 пункту 1 цього Порядку (крім учнів (студентів) закладів спеціалізованої освіти спортивного профілю із специфічними умовами навчання), - на підставі наказу про зарахування до закладів освіти;

соціальні - на підставі законів, що встановлюють державні пільги і гарантії щодо призначення соціальних стипендій для окремих категорій громадян.

Аналогічні положення закріплені у чинній редакції Порядку.

З наведених норм випливає, що студентам, які навчаються за державним замовленням у закладах вищої освіти державної або комунальної власності, призначається академічна стипендія за результатами навчання з урахуванням критеріїв, визначених Кабінетом Міністрів України, або соціальна стипендія - як частина державних пільг і гарантій.

Таким чином, витрати на виплату академічної стипендії включаються до витрат на підготовку за державним замовленням одного фахівця.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Отже, стипендія, надана фізичній особі як засіб до існування, належить до особистих майнових виплат, яка виплачується громадянинові і не підлягає поверненню.

Водночас академічна стипендія призначається студентам як засіб заохочення академічної успішності і не ставить на меті забезпечення студента засобами для існування, на відміну від соціальної стипендії, яка призначається студенту саме як частина державної допомоги, тобто надається саме як засіб до існування.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що академічні стипендії, які сплачуються студентам закладів вищої освіти, належать до категорії витрат на навчання таких студентів, які за наявності на те підстав підлягають компенсації замовникові відповідного навчання.

Даний висновок узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеної у постанові від 26 січня 2021 року у справі №607/3693/17, від 07 лютого 2024 року у справі №199/2049/23.

Та як було встановлено, що стипендія виплачувалась за рахунок коштів ДП «АНТОНОВ», тому витрати на її оплату в розмірі 49 990грн. також підлягають стягненню з відповідача.

Доводи відповідача про те, що оскільки договір №12.3089.2022 був укладений 01 вересня 2022 року, відсутні підстави для стягнення вартості навчання за 2021-2022 роки є безпідставними.

Пунктом 8.4 договору №12.3089.2022 передбачено, що сторони домовилися, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладання, а саме з 01 вересня 2021 року.

Таким чином, наявні підстави для стягнення з відповідача вартості навчання за 2021-2022 року.

Крім того, відповідачем не заперечується факт отримання ним освітніх послуг, в тому числі, за вказаний період.

Твердження відповідача про те, що судом не повинні застосовуватися до даних правовідносин положення п.8.4 договору №12.3089.2022 є помилковими.

Факт укладання даного договору відповідачем не заперечується, недійсним він не визнаний, його зміст останнім в установленому законом порядку не оскаржувався.

Частиною 3 статті 631 ЦК України передбачено, що сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Сторони домовилися, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладання, а саме з 01 вересня 2021 року (п.8.4 договору №12.3089.2022).

Постанови Верховного Суду, на які посилається відповідач, не є релевантними до даних правовідносин.

З урахування викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду щодо доведеності позовних вимог в частині стягнення з відповідача вартості навчання в загальному розмірі 94 090грн.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат колегія зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 530 ЦК якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Судом першої інстанції було встановлено, що грошове зобов`язання ОСОБА_1 виникло на підставі листа-вимоги з дати його отримання і може вважатися простроченим після спливу семи днів з дати його отримання, тобто з 17 травня 2024 року, а закінченням такого строку є дата подачі позовної заяви до суду 05 липня 2024 року.

В цій частині (періоду нарахування 3% річних та інфляційних втрат) рішення суду не оскаржується.

Отже, 3% річних за період з 17 травня 2024 року 05 липня 2024 року від суми заборгованості 94 090грн. складатиме 385,61грн.:

94 090,00 грн. х 3% х 50 днів : 365 днів :100 = 385,61 грн.,

яка підлягає стягненю з відповідача.

Крім того, із змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідачем визнають позовні вимоги в частині стягнення з нього 3% річних в розмірі 485,10грн.

Стосовно інфляційних втрат, із врахуванням того, що за неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується, при розрахунку інфляційна складова боргу повинна нараховуватись лише за червень 2024 року.

Індекс інфляції за червень 2024 року становить 102,200%.

94 090,00 x (102,200 :100) - 94 090,00 = 94 090,00 x 1.02200000 - 94 090,00 = 2 069,98грн.

Таким чином, розмір інфляційних втрат за вказаний період складатиме 2 069,98грн.

У позовній заяві позивач просив стягнути на його користь інфляційні втрати у розмірі 1783,22 грн.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, стягненню підлягають інфляційні втрати в межах заявлених вимог, тобто у розмірі 1783,22 грн.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та суттєвими не являються, колегія суддів не вбачає правових підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з дотримання вимог закон.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова