Справа № 227/3057/23
Провадження № 2/202/1935/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

29 квітня 2025 року

Індустріальний районний суд м. Дніпра у складі:

головуючого судді: Недобитюк Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Завгородньої Ю.В.,

без участі позивача, відповідача, їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, держави російська федерація про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До Авдіївського міського суду Донецької області за підсудністю з Добропільського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, держави російська федерація про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Авдіївський міський суд Донецької області своєю ухвалою від 17.06.2024 відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання.

На виконання рішення Вищої ради правосуддя № 1802/0/15-24 від 11.06.2024, у зв`язку з тимчасовою окупацією російською федерацією Авдіївської міської територіальної громади, змінено з 1 липня 2024 року територіальну підсудність судових справ Авдіївського міського суду Донецької області шляхом її передачі до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська.

Справа надійшла до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13.01.2025 головуючим суддею у розгляді цієї справи визначено суддю Недобитюк Н.В.

Відповідно до частини 12 ст. 33 ЦПК України у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. У разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження.

Ухвалою від 21.01.2025 справа прийнята до провадження. Розгляд справи проводився за правилами загального позовного провадження.

У позові ОСОБА_1 просила:

стягнути з держави російська федерація на її користь в рахунок відшкодування майнової шкоди завданої внаслідок експропріації російської федерації природних ресурсів Українського народу під час незаконної збройної агресії проти України в розмірі 24583718 грн 34 коп та моральної шкоди в розмірі 1259300 грн, всього 25843018 грн 34 коп (Двадцять п`ять мільйонів вісімсот сорок три тисячі вісімнадцять гривень тридцять чотири копійки);

стягнути з держави Україна одну гривню моральної шкоди, завданої порушенням прав на мир та правомірну, добросовісну і кваліфіковану діяльність органів державної влади України в частині добросовісності;

судові витрати покласти на відповідача.

У Поясненнях до позову від 21.03.2025 позивач просила:

витребувати нерухоме майно з чужого незаконного володіння;

стягнути з російської федерації зазначену у позові суму з заморожених російських активів у США.

До позовної заяви додані копії документи, оригінали яких позивач суду на огляд не надавала, а саме:

домової книги,

свідоцтва про право власності ОСОБА_2 ,

заповіту ОСОБА_2 ,

Витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі, розпорядження про надання ОСОБА_3 статусу дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів,

відповідь Генеральної прокуратури щодо визнання ОСОБА_1 та її доньки ОСОБА_4 потерпілою у кримінальному провадженні№ 0000457,

Постанова про залучення законного представника потерпілого,

Витягу з ЄРДР щодо кримінального провадження № 0000425,

свідоцтва про народження ОСОБА_3

двох Державних актів на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 .

Учасники справи у судове засідання не з`явилися.

Позивач письмово просила розглядати справу без її участі, позов підтримала.

Відповідачі Відзив на позовну заяву не подавали.

Отже, відповідно до частини 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, надавши їм оцінку в сукупності, дійшов до наступного висновку.

Верховний Суд у Постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 сформулював наступні правові висновки, що в разі застосування деліктного винятку (наявність факту заподіяння шкоди) будь-який спір, що виник на території України в громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема рф, може бути розглянутий і вирішений судом України як належним та повноважним судом. Суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено рф, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії рф, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Верховний Суд також установив підстави для висновку про те, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства рф в Україні запитів щодо згоди рф бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням рф збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з рф у зв`язку з повномасштабною збройною агресією.

Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, його неявку до суду, не подання відзиву у встановлений законом строк, суд вважає за можливе ухвалити по справі рішення на підставі наявних доказів.

Суд, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, надавши їм оцінку в сукупності, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що загальновідомими та такими, що у відповідності до частини 3 ст. 82 ЦПК України не потребують доказування, є обставини, що збройна агресія російської федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення збройними силами російської федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням російської федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і російською федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту російської федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків.

Друга фаза збройної агресії російської федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення, так званих «донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).

Третя фаза збройної агресії російської федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил російської федерації. Задіяння регулярних збройних сил російської федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: «За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)».

Четверта фаза збройної агресії розпочалася 24 лютого 2022 року повномасштабним вторгненням агресора на суверенну територію України.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22 грудня 2022 року затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією.

Статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Приписами ст. 324 ЦК України закріплено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.

Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Статтею 4 Кодексу України про надра встановлено, що український народ здійснює право власності на надра через Верховну Раду України, Верховну Раду Автономної Республіки Крим і місцеві ради.

Визнання народу України суб`єктом права виключної власності на певні природні ресурси не породжує самостійної форми власності на ці об`єкти. За своєю економічною природою власність на ці об`єкти фактично є державною.

Отже, судом встановлено, що позивач не має матеріально-правової зацікавленості (інтересу), так як право виключної власності, яке закріплене у ст. 13 Конституції України, на землі, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони, не породжує для нього, як громадянина України, самостійної форми власності на ці об`єкти.

Згідно з частини 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що окупація рф природних ресурсів України не порушує безпосередньо прав власності позивача.

Щодо законного інтересу позивача суд зазначає, що за своїм сенсовим навантаженням термін «законний інтерес» є тотожним «охоронюваному законом інтересу», оскільки саме законність обумовлює надання інтересу правової охорони.

Поняття законного (охоронюваного законом) інтересу міститься в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004, згідно з яким поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Ознаки, притаманні законному інтересу, визначені у рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004. Поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Розмежовуючи суб`єктивне право, і пов`язаний з ним інтерес, Конституційний Суд України зазначає, що перше є особливим дозволом, тобто дозволом, що відображається у відомій формулі: «Дозволено все, що передбачено у законі», а друге - простим дозволом, тобто дозволом, до якого можна застосовувати не менш відоме правило: «Дозволено все, що не забороняється законом».

Інтерес, навіть перебуваючи під охороною закону чи права, на відміну від суб`єктивного права, не має такої правової можливості, як останнє, оскільки не забезпечується юридичним обов`язком іншої сторони. Законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість.

Це прагнення у межах сфери правового регулювання до користування якимось конкретним матеріальним або нематеріальним благом. Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в рамках закону, а до якого має законний інтерес - без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки.

З огляду на вимоги статей 2, 4 ЦПК України, об`єктом судового захисту в цивільному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений законний інтерес позивача.

Зі змісту наведених правових норм випливає, що судовому захисту в цивільному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки: а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання; б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом; в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово «її»).

З позовної заяви ОСОБА_1 випливає відсутність законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), так як вона не відноситься до кола осіб, які можуть бути позивачами у справах про стягнення з рф шкоди, яка завдана окупацією природних ресурсів, тобто позивач не має у даному випадку матеріальної правоздатності.

При з`ясуванні статусу позивача як «потерпілого», суд керується практикою, напрацьованою Європейським судом з прав людини. Поняття «потерпілий» має автономне значення (не залежить від національного законодавства) і має значення лише для цілей застосування Конвенції. Водночас, підходи ЄСПЛ мають важливе методологічне значення для розвитку практики національних судів.

Суд дійшов висновку, що доводи позивача є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу окупації рф природних ресурсів України, саме на його конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси, при цьому покликається на порушення інтересу українського народу, частиною якого він є, і для якого цей інтерес має значення, що свідчить про відсутність предмету захисту у суді, адже позивачем не визначено права, свободи чи інтересу, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку, що фактично вказує на безпредметність заявленого позову.

Крім того суд зазначає, що позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження розміру збитків, завданих йому окупацією.

Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження заподіяння безпосередньо позивачу майнової шкоди внаслідок військової агресії російської федерації та тимчасової окупації суверенної території України. Визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації, здійснюється на підставі Постанови КМУ від 20.03.2022 № 326 «Про затвердження порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації». Відсутність порушеного належного саме позивачу майнового права виключає відшкодування майнової шкоди на її користь.

При цьому публікація у газеті The Washington Post (WP) із посиланням на аналіз, проведений на замовлення канадською аналітичною компанією SecDev, на яку посилається позивач як на доказ розміру збитків, у розумінні ст. 78 ЦПК України, є недопустимим доказом, оскільки не є належним засобом доказування у виниклих правовідносин. При цьому, суд бере до уваги ті обставини, що позивачем не надані суду належні та допустимі докази на підтвердження точності приведених розрахунків кількісних та вартісних еквівалентів українських родовищ, корисних копалин, зазначені в публікації, а також точну чисельність населення громадян України, осіб, які в добровільному порядку набули громадянства російської федерації на тимчасово окупованих територіях на час вирішення спору тощо.

З цих підстав вимоги позову в частині відшкодування майнової шкоди позивачу задоволенню не підлягають повністю.

Вирішуючи питання відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої ст. 11 ЦК України).

Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої ст. 16 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Тлумачення ст. 23 ЦК України свідчить, що ця норма поширюється на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться у залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23).

Згідно з частиною першою ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя ст. 23 ЦК України).

За своєю суттю зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом).

Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду, в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте, з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.

Під час визначення компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зробила висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Врахувавши встановлені у цій справі обставини, зокрема, триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача, характер вимушених змін у її житті, глибину душевних страждань через збройну агресію російської федерації проти України, які вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, суд вважає, що достатньою сатисфакцією для позивача є стягнення з держави-агресора російської федерації моральної шкоди у розмірі 500 000 грн 00 коп (п`ятсот тисяч гривень 00 копійок), що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Водночас, вимоги позивача щодо стягнення з держави Україна однієї гривні моральної шкоди не обгрунтовані, а тому не підлягають задоволенню.

Разом з тим, позивач жодним чином не обґрунтувала і не надала доказів, що підтверджують вимоги, викладені у Поясненні до позову, а саме: витребувати нерухоме майно з чужого незаконного володіння, а також стягнути з російської федерації зазначену у позові суму з заморожених російських активів у США.

За таких обставин позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 258, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 - задовольнити частково.

Стягнути з держави російська федерація на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 моральну шкоду в розмірі 500000 грн 00 коп (п`ятсот тисяч гривень 00 копійок).

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з держави російська федерація на користь держави Україна судовий збір у розмірі 7500 грн 00 коп (сім тисяч п`ятсот гривень 00 коп).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено позивачем до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Н.В. Недобитюк