Справа № 347/2369/24
Провадження № 22-ц/4808/668/25
Головуючий у 1 інстанції КІЦУЛА Ю. С.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.,

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.

з участю секретаря Струтинської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Косівського районного суду від 19 лютого 2025 року, у складі судді Кіцули Ю.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації.

Позовної вимоги обґрунтовано тим, що у вересні 2024 року відповідачка ОСОБА_2 на своїй сторінці у соціальній мережі Facebook поширила два дописи, які містять негативну інформацію про позивача, його матір, та рідну сестру. Зокрема у дописі було зазначено, що « ОСОБА_4 свекруха і колишній чоловік вивезли незаконно мого сина ОСОБА_5 », даний допис набув такого розголосу, що коментований не однією людиною. В другому дописі відповідач виклала вже фото позивача, його матері та рідної сестри та назвала: « ОСОБА_6 зробити цих людей відомими! в житті такого ще не бачила і не стикалася. Викрали дитину». Вважав, що відповідачка не мала права виставляти свої суб`єктивні бачення щодо позивача на розголос, чим грубо порушила його конституційні права.

Позивач вказав, що 16.10.2020 шлюб між ним та відповідачкою розірвано рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області справа №608/1977/20. Сторони від шлюбу мають сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу проживав разом із матір?ю в м. Чортків, Тернопільської області. При цьому, мати дитини постійно чинила йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, хоч він завжди оплачував аліменти та намагався бачити сина. Протягом 2021-2022 року відповідачка кілька разів чинила йому перешкоди у спілкуванні з дитиною. У березні 2024 року відповідачка залишила сина на свого батька людину у віці та із шкідливими звичками, в результаті чого позивач забрав сина до себе, який на даний час проживає в Іспанії з ним та бабусею.

Зазначав, що в Іспанії він працює вже багато років. За роки багаторічної праці він набув позитивної ділової репутації, як сумлінний працівник, як людина яка працювала виключно в правовому полі та в межах покладених обов`язків.

Вважав, що дописами у мережі Facebook відповідачка поширила про нього недостовірну образливу інформацію, таку, що ганьбить його гідність, честь та ділову репутацію чим грубо порушила норму статті 34 Конституції України.

Просив визнати поширені відповідачкою, ОСОБА_2 відомості, щодо образливих висловлювань на нього в мережі Інтернет, такими, що не відповідають дійсності, неправдивими та такими що принижують його честь, гідність та ділову репутацію. Зобов`язати відповідачку в мережі Інтернет на власній сторінці в ОСОБА_8 спростувати хибну інформацію, яка була нею опублікована про позивача шляхом написання допису. А також стягнути з неї на його користь суму сплаченого судового збору.

Заочним рішенням Косівського районного суду від 19 лютого 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що він працює вже багато років в Іспанії. За роки багаторічної праці він набув позитивної ділової репутації, як сумлінний працівник, як людина яка працювала виключно в правовому полі та в межах покладених обов`язків. У своїй роботі він завжди керувався такими якостями, як людяність, виконавчість та виваженість. Захист ділової репутації є завжди актуальним для будь-якої особи, оскільки негативна інформація, яка поширюється в засобах масової інформації, несе не тільки репутаційні наслідки а й впливає на рівень довіри з боку суспільства.

Вважає, що відповідачка грубо порушила статтю 34 Конституції України, оскільки у вересні 2024 року на власній сторінці в соціальній мережі Фейсбук поширила два дописи, які містять негативну інформацію про позивача, його матір та рідну сестру. Відповідачка не мала права виставляти свої суб`єктивні бачення щодо позивача на розголос.

Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2020 року шлюб між ним та відповідачкою розірвано. Від шлюбу в сторін є син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу син проживав з матір`ю в м. Чортків, однак відповідачка завжди чинила перешкоди йому у спілкуванні з дитиною.

В результаті недбалого відношення до дитини, коли відповідачка у березні 2024 року, залишила сина ОСОБА_10 на свого батька, позивач перевіз сина до себе в Іспанію, а вже 04 липня 2024 року дитина потрапила в лікарню в важкому стані.

На даний час син сторін проживає в Іспанії з позивачем та його матір`ю, йому створені умови для повноцінного проживання, розвитку та виховання, оформляється у навчальний україномовний заклад та іспанську школу, працює із психологом.

Вважає, що поширена відповідачкою неправдива та недостовірна інформація поширена в мережі Інтернет та доведена до відома великої кількості людей, стосується позивача та порушує його немайнові права. Робота позивача пов`язана із безпосереднім спілкуванням з людьми, проте позивач стає об`єктом недовіри та формування хибної думки, що я неприпустимим в реалізації його обов`язків в ході роботи. Вищевказані дії відповідачки також впливають на здоров`я позивача, спричинюють постійні стреси та хвилювання, втрату працездатності та постійний душевний неспокій.

З метою повного, всебічного та об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, позивачем долучено постанову про заборону на приближення та огляд лікаря від 21.10.2024, відповідно до яких вбачається, що відповідачка напала на матір позивача та сина сторін і намагалась забрати дитину проти її волі, завдала дитині тілесних ушкоджень. Також щодо відповідачки ОСОБА_2 винесено обмежувальний припис по відношенню до сина ОСОБА_10 .

Апелянт вважає, що суд не дослідив долучені до матеріалів справи докази в повному обсязі, та дійшов хибного висновку про недоведеність позовних вимог.

Ухвалою суду представнику позивача адвокату Завадовській М. було надано можливість взяти участь у судовому засіданні в режимі відео конференції, однак суд жодного разу на вийшов на зв`язок із адвокатом.

Суд належним чином не дослідив докази, оскільки під кожним дописом позивачем додано електронну адресу допису та місце розташування, а відтак суд мав можливість скористатися цією адресою та дослідити надані докази в повному обсязі.

Також вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі розгляду справи, предмета та підстав позову, зазначивши в рішенні суду, що судовим рішенням встановлено, що неповнолітнього сина ОСОБА_11 залишено на проживання з матір`ю, а документів, які б передбачали право позивача змінити місце проживання дитини без згоди матері матеріали справи не містять.

Зазначає, що позивачем подано позов про визначення місця проживання дитини з батьком. Також, Чортківський районни суд Тернопільської області під час розгляду справи про розірвання шлюбу не вирішував питання про визначення місця проживання дитини.

Суд першої інстанції не врахував практику Верховного Суду висловлену в постанові від 18 липня 2022 року у справі №405/4659/21.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції.

Відповідачка ОСОБА_2 правом на подачу відзиву не скористалася.

Представник ОСОБА_1 адвокат Завадовська М.Л. подала клопотання, в якому просила розгляд справи проводити без участі позивача та його представника.

Відповідачка ОСОБА_12 належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи в судове засідання не з`явилася.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому колегія суддів, відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України, дійшла висновку про розгляд справи у відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що судом не здобуто доказів поширення саме відповідачем ОСОБА_2 негативної та недостовірної інформації відносно позивача, що порушувало б його особисті немайнові права, або завдавало б шкоди його особистим немайновим благам, чи перешкоджало йому повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого 13.05.2021.

Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 16.10.2020 року у справі №608/1799/20, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, дитину ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено на проживання з матір`ю.

Зареєстроване місце проживання позивача ОСОБА_1 та його сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_1 ., відповідно до копії будинкової книги житлового будинку.

Згідно копії перекладу Індивідуальної виписки з реєстру мешканців № від 29.04.2024 року та № від 29.04.2024 року виданої Міською радою Мурсії, позивач ОСОБА_13 та його син ОСОБА_9 мешкають в кварталі/районі АДРЕСА_2 .

Також, згідно копії Доказу подання заяви про тимчасовий захист для переміщених осіб, таким в м. Мурсія/Іспанія зареєстровано ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_9 зарахований до Приватного центру дошкільної початкової та середньої освіти «Ерма» у 4 клас, що підтверджується копією перекладу довідки про зарахування від 03.09.2024 року.

За змістом перекладу характеристики від 30.07.2024 року, виданої адміністратором ТОВ «Теплан Консруксьон і реабілітасьон» - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , працює на посаді кваліфікованого робітника другого розряду на вказаному підприємстві, по місцю праці характеризується позитивно.

Відповідно до копії скріншоту зі сторінки у Інтернет мережі Facebook, в групі «Українці в Мурсії» міститься допис ОСОБА_15 наступного змісту: «Привіт всім! В мене виникла проблема. Колишня свекруха і колишній чоловік вивезли незаконно мого сина до ОСОБА_16 . На даний час не дозволяють мені бачитися і спілкуватися з сином. Будь ласка підкажіть як мені діяти в цій ситуації? Буду дуже вдячна за пораду».

Також, згідно копії скріншоту у Інтернет мережі Facebook, RozaIvaskiv розмістила допис такого змісту: «Хочу зробити цих людей відомими! В житті такого ще не бачила і не стикатися. Викрали дитину!». Поряд із вказаним дописом містяться два фото із жінками середнього віку.

У частині першій статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зазначив, що порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

У частині третій статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно з частинами другою та третьою статті 34 Конституції України і статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди під час вирішення справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством (частина перша статті 201 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Розглядаючи справи, предметом позову в яких є спростування недостовірної інформації, суди повинні враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 у справі № 904/4494/18).

Це означає, що достовірна інформація, тобто така, що відповідає дійсності та викладена правдиво, не може бути спростована, навіть у випадку, коли вона порушує особисті майнові права.

Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Подібні за змістом правові висновки викладені також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07 грудня 2021 року в справі № 905/902/20 (провадження № 12-52гс21).

У частині першій статті 30 Закону України «Про інформацію» встановлено заборону на притягнення до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Згідно з частиною другою указаної статті оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) під час тлумачення положень статті 10 Конвенції.

Як зазначено у рішеннях ЄСПЛ, зокрема від 08 липня 1986 року у справі «Lingens v. Austria», заява № 9815/82, пункт 46, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав.

Під час вирішення спору, предметом якого є захист ділової репутації шляхом спростуванням відомостей, що були поширені, у тому числі за допомогою мережі «Інтернет», із метою задоволення суспільного інтересу, ключовим є чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями в інформації, що викладалася у спірній публікації, тоді як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню (постанова Верховного Суду від 21 травня 2021 року у справі № 918/132/20).

Предметом спору у цій справі є визнання недостовірною та такою, що порушує право позивача на недоторканність честі, гідності, ділової репутації, інформацію, поширену відповідачкою ОСОБА_2 у соціальній мережі Фейсбук («Faceboоk») та зобов`язання її спростувати. Позивач зазначав, що розповсюджена інформація має негативний характер, порушує його права.

Предметом доказування у цій справі є наявність/відсутність оціночних суджень, думок, переконань, критичної оцінки певних фактів і недоліків та/або фактичних тверджень у поширеній інформації.

Вимогами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України установлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування(стаття 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81ЦПК України).

Суд першої інстанції оцінюючи доводи позивача, обґрунтовано вважав, що позовна заява крім викладу фактичних обставин справи, з яких вбачається, що між сторонами існують конфліктні ситуації щодо виховання спільного сина, не містить фактичних даних, в чому ж саме порушені особисті немайнові права позивача. Будь-яких доказів того, що внаслідок дописів у соціальній мережі, позивач ОСОБА_1 не може влаштуватись на роботу, навчання, чи перебувати в іноземній країні, чи зазнає принижень, утисків чи образ від сторонніх осіб матеріали справи не містять.

Колегія суддів з такими висновками погоджується з огляду на наступне.

На підтвердження поширення недостовірної інформації, позивач ОСОБА_1 надав скріншоти дописів з соціальної мережі Facebook.

Електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом (частини перша - третя статті 100 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року в справі № 916/3027/21 (провадження № 12-8гс23) зроблено висновок, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України). Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21), і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для того, щоб його змінювати. Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами. При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах».

Колегія суддів зазначає, що відповідні висновки щодо належності та допустимості електронного доказу в паперовій копії, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням.

Так, позивачем долучено скріншоти сторінок з соціальної мережі Facebook, на яких міститься допис під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 », автором якого зазначено ОСОБА_17 міститься інформація, про те, що автор зверталася за допомогою у вирішенні ситуації, щодо незаконного вивезення її сина до Мурсії (а.с. 27-29).

Судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що у вказаному дописі, жодним чином не міститься ні прізвищ, ні імен, ні будь яких ідентифікуючих даних позивача ОСОБА_1 , що дозволяло б стверджувати, що вказаний допис порушує його честь, гідність, та ділову репутацію.

Також, оцінюючи скріншот (а.с.30) судом встановлено, що автором ОСОБА_17 здійснено тимчасовий допис із словами: «Хочу зробити цих людей відомими!!! В житті такого ще не бачила і не стикалася. Викрали дитину!» Вказаний допис містить три фотографії.

Судом зроблено правильний висновок про неможливість встановити, хто саме зображений на вказаних фото, а також з наданих доказів (скріншотів) не можливо встановити дату та час коли відбувалося листування у мережі, а більшість із повідомлень, написані в загальній групі, без зазначення конкретного адресата.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги проте, що суд не дослідив докази, оскільки під кожним дописом позивачем додано електронну адресу допису та місце розташування. Так, в позовній заяві вказане тільки посилання на сторінку https://facebook.com/roza/ivaskiv.

У справі № 753/10840/19 Верховний Суд зазначив, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Матеріали справи не містять жодних інших активних посилань дописів, а також текстових, мультимедійних чи графічних повідомлень в електронній формі. Сторона позивача не просила про витребування електронних доказів чи їх експертизу.

Крім того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що на момент виникнення спірних правовідносин обліковий запис, на який посилається позивач, належав саме відповідачці та за технічними налаштуваннями дозволяв перегляд публікацій для необмеженого кола осіб та дозволяв поширювати розміщені на сторінці публікації. Також позивачем не подано будь-яких доказів на підтвердження того, що на фото осіб на доданому скріншоті зображені саме відповідач та його матір і сестра, оскільки останні до суду за захистом свого права не звертались.

Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду висловленими у постанові від 18 лютого 2025 року у справі № 344/14321/23 (провадження № 61-15035св24), відповідно до яких з огляду на те, що інтернет-мережа Фейсбук під час реєстрації сторінки не вимагає ідентифікації особи згідно з особистими документами (паспорта, свідоцтва про народження), ідентифікувати особу, яка публікує, поширює певну інформацію, неможливо, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що використання фото, які поширені (розміщені) у соціальній мережі Інтернет, є правомірним, адже попереднє поширення (розміщення) у соціальній мережі навіть на власній сторінці (обліковому записі) було публічним і за згодою особи, яка своїми діями зробила таку інформацію відкритою.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі розгляду справи, предмета та підстав позову, зазначивши що судовим рішенням встановлено, що неповнолітнього сина ОСОБА_11 залишити на проживання з матір`ю. Сам позивач до позовної заяви додав копію рішення Чортківського районного суду Тернопіської області від 16 жовтня 2020 року, де в резолютивній частині рішення суду зазначено, що дитину сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , залишити проживати з матір`ю.

Також, згідно матеріалів справи видно, що між сторонами наявний реальний спір між сторонами щодо визначення місця проживання дитини та участі у її вихованні, який за доводами апеляційної скарги розглядається в судовому порядку.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що за своїм змістом спірна інформація відображає власні переживання й емоції, викликані певними подіями, і не може бути розцінена як повідомлення про конкретні факти, тому оспорювані висловлення є вираженням суб`єктивної думки і поглядів і не свідчать про приниження честі, гідності та ділової репутації позивача.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, надав належну оцінку наданих доказів у їх сукупності, виходячи з конкретних обставин справи, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргою ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Косівського районного суду від 19 лютого 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 21 травня 2025 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин