Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/3339/24
Провадження № 2/376/341/2025
14 квітня 2025 року Сквирський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Батовріної І.Г.,
за участю секретаря судових засідань Гіптенко Є.О,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сквира цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,
Представник позивача звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі Договору позики від 14.05.2021 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. та зареєстровано в реєстрі за № 4900, ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 у власність грошові кошти в сумі 337 440,00 гривень, що є еквівалентом суми 12 160,00 доларів США. У подальшому нотаріально посвідченими договорами про внесення змін до Договору позики: від 07.02.2022 р. суму позики було збільшено та передано 912 192,50 гривень, що є еквівалентом суми 32 290,00 доларів США; 01.11.2022 р. 1 588 020,00 гривень, що є еквівалентом суми 39 900,00 доларів США; 21.12.2023 р. 1 684 020,00 гривень, що є еквівалентом суми 44 200,00 доларів США.
Згідно з п. 2 Договору позики від 14.05.2021 р. в остаточній редакції від 21.12.2023 р. позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві в строк до 14.02.2026 року отриману ним суму позики в повному обсязі. Після укладення Договору позики, позичальник порушив строки повернення позики, що призвело до виникнення заборгованості за договором позики у розмірі 1 747 563,00 гривні, що є еквівалентом суми 43 700, 00 доларів США.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за Договором позики від 14.05.2021 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір іпотеки від 14.05.2021 р., що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. та зареєстровано в реєстрі за № 4901. У подальшому при внесені змін до Договору позики до Договору іпотеки вносились аналогічні зміни згідно з договорами про внесення змін від 07.02.2022, 01.11.2022, 21.12.2023. Предметом забезпечення за Договором іпотеки було нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 . У зв`язку із порушенням умов договору позики щодо неповернення грошових коштів приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. за дорученням ОСОБА_1 повідомила ОСОБА_2 в порядку статті 35 ЗУ «Про іпотеку» про вимогу достроково погасити заборгованість та звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу у разі невиконання вимоги.
09.05.2024 р. ОСОБА_1 звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки від свого імені за суму у розмірі 1 197 882,00 грн., що становить ринкову вартість квартири згідно звіту про оцінку майна, здійсненого суб`єктом оціночної діяльності ПП «Еммануїл». Згідно з довідкою про заборгованість, що надана нотаріусу при зверненні стягнення на предмет іпотеки залишок боргу за Договором позики складала 1 747 563, 00 гривень, що є еквівалентом суми 43 700 доларів США. У той же час, предмет іпотеки було продано за 1 197 882, 00 грн., тобто решта заборгованості за позиковим зобов`язанням становить 549 681,00 грн. У досудовому порядку сторони не дійшли згоди щодо способу врегулювання спору.
На підставі викладеного представник позивача просить суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за Договором позики від 14.05.2021 р. в редакції 21.12.2023 р. у розмірі 549 681 грн. та 7 951,54 грн. в якості 3% річних.
Ухвалою Сквирського районного суду Київської області 11.12.2024 р. відкрито провадження у вказаній цивільній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з повідомленням сторін.
Будь-яких заяв по суті справи від сторін не надійшло.
Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 04.02.2025 р. закрито підготовче провадження у вказаній справі та призначено до судового розгляду по суті.
23.02.2025 року (зареєстровано 24.02.2025 р. вх. № 1945/25) від представника позивача, адвоката Гайдаша Олександра Володимировича, надійшла заява про проведення судового засідання без участі представника позивача та позивача, у якому останній також зазначив, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.
Відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача та відповідача та за згодою сторони позивача ухвалити заочне рішення.
Згідно з ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд доходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 14.05.2021 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 4900 (а.с. 6-9).
Відповідно до п. 1 ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 у власність грошові кошти в сумі 337 440,00 гривень, що є еквівалентом суми 12 160,00 доларів США за курсом продажу доларів США а в АТ КБ «Приватбанк» (1 долар США = 27,75 гривень) (а.с.6).
Згідно з договором про внесення змін до Договору позики від 07.02.2022 р. суму позики було збільшено до 912 192,50 гривень, що є еквівалентом суми 32 290,00 доларів США за курсом продажу доларів США а в АТ КБ «Приватбанк» (1 долар США = 28,25 гривень) (а.с.10).
Згідно з договором про внесення змін до Договору позики від 01.11.2022 р. суму позики було збільшено до 1 588 020,00 гривень, що є еквівалентом суми 39 900,00 доларів США за курсом продажу доларів США а в АТ КБ «Приватбанк» (1 долар США = 39,80 гривень) (а.с.12).
Згідно з договором про внесення змін до Договору позики від 21.12.2023 р. суму позики було збільшено до 1 684 020,00 гривень, що є еквівалентом суми 44 200,00 доларів США за курсом продажу доларів США а в АТ КБ «Приватбанк» (1 долар США = 38,10 гривень) (а.с.14).
Відповідно до п. 2 Договору позики від 14.05.2021 р. в остаточній редакції від 21.12.2023 р. позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві в строк до 14.02.2026 року отриману ним суму позики в повному обсязі (а.с.14).
Згідно з п. 3 Договору позики від 14.05.2021 р. в остаточній редакції 21.12.2023 р. за погодженням між Сторонами повернення позики здійснюватиметься частинами щомісячно до 14 числа кожного місяця.
Після укладення Договору позики, позичальник порушив строки повернення позики, що призвело до виникнення заборгованості за договором позики у розмірі 1 747 563,00 гривні, що є еквівалентом суми 43 700, 00 доларів США за курсом продажу доларів США а у відділеннях АТ «ПУМБ» (1 долар США = 39,99 гривень) (а.с. 34).
З метою забезпечення виконання зобов`язань за Договором позики від 14.05.2021 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір іпотеки від 14.05.2021 р., що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. та зареєстровано в реєстрі за № 4901 (а.с.16).
У подальшому при внесені змін до Договору позики до Договору іпотеки вносились аналогічні зміни згідно договорів про внесення змін від 07.02.2022, 01.11.2022, 21.12.2023 (а.с. 22-27).
Предметом забезпечення за Договором іпотеки було нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 .
Відповідно до повідомлення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. відповідачу була направлена вимога, у порядку ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», про сплату протягом 30 днів з дня отримання листа заборгованості за договором позики (а.с. 32-33).
09.05.2024 р. ОСОБА_1 звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки від свого імені за суму у розмірі 1 197 882,00 грн., що становить ринкову вартість квартири згідно звіту про оцінку майна, здійсненого суб`єктом оціночної діяльності ПП «Еммануїл» (а.с. 28-31).
Залишок боргу за Договором позики складала 1 747 563, 00 гривень, що є еквівалентом суми 43 700 доларів США у той же час, предмет іпотеки було продано за 1 197 882, 00 грн., тобто решта заборгованості за позиковим зобов`язанням становить 549 681,00 грн.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до положень статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Договір позики є класичним прикладом реального договору, про що свідчить положення абзацу 2 частини 1 статті 1046 ЦК України. Така норма сформульована імперативно. Окрім того, із дефініції цього договору, яка закріплена в абзаці 1 частини 1 статті 1046 ЦК України, можна зробити висновок, що оскільки позика спрямована до обов`язку повернути взяте в позику, то немає позики там, де не було заздалегідь взято в позику, тому що тоді не може бути мови про повернення (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.10.2018 в справі № 924/1096/17).
Статтею 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
За приписами ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.12.2018 у справі № 544/174/17 зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Положеннями ст. 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня.
У договорі позики від 14.05.2021 р. в редакції 21.12.2023 р. сторони дійшли згоди про те, що Позичальник повертає суму позики у готівковій формі в національній валюті України згідно з курсом долара США відповідно до курсу валют визначеного НБУ станом на дату фактичного повернення грошових коштів у повному обсязі.
Таким чином, стягнення заборгованості за договором позики у національній валюті України не суперечить умовам договору позики та нормам чинного законодавства України, а тому у цій частині позов підлягає до задоволення.
Щодо стягнення інфляційних втрат, 3 % річних та пені суд зазначає наступне.
Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачена відповідальність позичальника за порушення умов договору, зокрема, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.
При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Зазначений правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
Відповідно до п. 1.3. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.
Згідно із Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, який затверджено Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб із наступним продовженням воєнного стану в Україні та дією такого на момент прийняття судового рішення.
Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., № 40 - 44, ст. 356) доповнено пунктом 18, який передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Отже, пунктом 2 частини 3 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України № 2120-IX передбачено, що цей Закон застосовується до відносин за прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, що виникли у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.
Позивачем інфляційні втрати, 3 % річних нараховані за період з 09.05.2024 року до 31.10.2024 року, тобто в той час, як в Україні діяв воєнний стан.
Враховуючи те, що прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати позики відповідачем виникло у період дії в Україні воєнного стану, суд вважає, що з відповідача не підлягають стягненню інфляційні втрати, 3 % річних за період з 09.05.2024 року до 31.10.2024 року (саме за такий період просив позивач стягнути зазначені нарахування). А тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, а тому підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 14.05.2021р у редакції 21.12.2023 р. у розмірі 557, 632,54 гривні та відмовити у стягненні 3% річних.
Згідно із ч. 1, 3 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог (98,6% ) в сумі 1 435,3 грн., оскільки позовні вимоги задоволено частково.
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 526, 530, 610, 625, 1046-1050 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 10, 76, 77-81, 209, 210, 223, 247, 265, 280, 281, 282, 284, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 РНОКПП: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 РНОКПП: НОМЕР_2 , заборгованість за договором позики від 14.05.2021 р. в редакції від 21.12.2023 р. посвідченого приватним нотаріусом КМНО Гамаль І.М., зареєстрованого в реєстрі за №4900 в розмірі 549 681,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 РНОКПП: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 РНОКПП: НОМЕР_2 судовий збір у розмірі 5 498,3 грн.
У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя І.Г. Батовріна