Ухвала

02 травня 2025 року

м. Київ

справа № 359/1479/24

провадження № 61-3559ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивачки народилася дочка ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - син ОСОБА_5 . Відомості про батька дітей були записані за вказівкою матері у порядку, передбаченому частиною першою статті 135 СК України.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 24 листопада 2022 року визнано ОСОБА_1 батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 та сина ОСОБА_5 у розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову, а саме з 22 липня 2019 року, до досягнення старшою дитиною повноліття.

Постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2023 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимоги про визнання ОСОБА_1 батьком дітей було змінено шляхом викладення мотивувальної частини судового рішення в частині задоволення вказаної позовної вимоги в редакції, викладеній в постанові суду апеляційної інстанції; рішення Бориспільського міськрайонного суду від 24 листопада 2022 року в частині задоволення вимоги про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей було залишено без змін.

Позивачка вказувала, що у зв`язку з тим, що відповідач ухиляється від сплати аліментів на утримання дітей, у нього виникла заборгованість за період часу з 22 липня 2019 року до 31 грудня 2023 року у розмірі 880 414,68 грн та пеня у розмірі 5 697 886,81 грн. Однак розмір неустойки за прострочення сплати аліментів на утримання дітей не може перевищувати 100 % заборгованості.

ОСОБА_3 просила:

стягнути з ОСОБА_1 на її користь пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дітей за період часу з 22 липня 2019 року до 31 грудня 2023 року у розмірі 880 414,68 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2024 року

позов ОСОБА_3 задоволено частково;

стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 пеню за прострочення аліментів на утримання дитини у розмірі 3 742,32 грн;

відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 в частині стягнення пені за прострочення аліментів на утримання дитини у більшому розмірі;

вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

відповідно до частини першої статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості;

суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту розрахунку заборгованості зі сплати аліментів вбачається, що у ОСОБА_1 виникла заборгованість зі сплати аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 та сина ОСОБА_5 за період часу з 22 липня 2019 року до 31 грудня 2023 року в розмірі 880 414 гривень 68 копійок. Однак рішення Бориспільського міськрайонного суду від 24 листопада 2022 року, яким відповідач був визнаний батьком ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також з нього на користь ОСОБА_3 були стягнуті аліменти на утримання дітей, набрало законної сили лише 06 листопада 2023 року. Тому до вказаного дня відповідач цілком законно не вважав себе батьком дітей та не був зобов`язаний сплачувати аліменти на їх утримання до закінчення апеляційного перегляду судового рішення. Ці обставини свідчать про те, що у ОСОБА_1 відсутня вина у виникненні заборгованості зі сплати аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 та сина ОСОБА_5 за період часу з 22 липня 2019 року по 05 листопада 2023 року;

зі змісту довідки начальника Драбівського ВДВС у Золотоніському районі Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) №6646/26.5-45 від 21 березня 2024 року вбачається, що станом на 01 лютого 2024 року розмір заборгованості зі сплати аліментів на утримання дітей збільшився до 892 59429 грн. З копії платіжної інструкції № 0.0..1 від 15 лютого 2024 року вбачається, що 15 лютого 2024 року ОСОБА_1 сплатив позивачу грошові кошти в розмірі 892 594,29 грн, у такий спосіб він повністю погасив заборгованість зі сплати аліментів на утримання дітей. Однак всупереч частині першій статті 81 ЦПК України ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 не подали докази на підтвердження поважних причин, що об`єктивно унеможливлювали виконання відповідачем аліментних зобов`язань за період часу з 06 листопада 2023 року по 14 лютого 2024 року. Тому у ОСОБА_3 виникло право вимагати від ОСОБА_1 сплати пені за прострочення аліментів на утримання дітей за період часу з 01 грудня 2023 року по 14 лютого 2024 року, адже заборгованість зі сплати аліментів на утримання дітей за період часу з 06 листопада 2023 року по 30 листопада 2023 року виникла у відповідача лише з 1 грудня 2023 року;

ОСОБА_3 просить стягнути з відповідача пеню зі сплати аліментів на утримання дітей виключно по 31 грудня 2023 року. Тому на виконання частини першої статті 13 ЦПК України суд не розглядає питання про стягнення з ОСОБА_7 пені за прострочення сплати аліментів за інший період часу - з 01 січня 2024 року по 14 лютого 2024 року. Адже для стягнення пені за вказаний період часу ОСОБА_3 слід пред`явити новий позов. Натомість, зі змісту розрахунку, викладеному в позові, вбачається, що розмір пені за прострочення сплати аліментів за період часу з 01 грудня 2023 року по 31 грудня 2023 року склав 3 742,32 грн;

з огляду на це суд виснував про те, що з ОСОБА_7 на користь позивачуи належить стягнути пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 та сина ОСОБА_5 в розмірі 3742,32 грн. Підстави для стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів в більшому розмірі відсутні. Тому у задоволенні позову в частині цієї вимоги ОСОБА_3 слід відмовити.

Постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Семенюк О. Г. задоволено частково;

рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2024 року скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково;

стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за період з 07 листопада 2023 року до 31 грудня 2023 року у розмірі 100 000,00 грн;

вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму;

апеляційний вважав, що відповідач ОСОБА_1 визнаний батьком дітей ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 на підставі рішення суду, яке набрало законної сили 06 листопада 2023 року, а тому саме з дня набрання рішенням суду законної сили 06 листопада 2023 року у відповідача виникли батьківські права та обов`язки відносно ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , визначені сімейним законодавством, зокрема і обов`язок сплати аліментів, стягнутих цим же рішенням суду;

рішенням Бориспільського міськрайонного суду стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на дітей, починаючи з 22 липня 2019 року. Заборгованість зі сплати аліментів за період з липня 2019 року (початок періоду стягнення аліментів) по грудень 2023 року становить 880 414,68 грн. Указаний розмір заборгованості визначений державним виконавцем після відкриття 19 грудня 2023 року виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа щодо стягнення аліментів у розрахунку від 31 грудня 2023 року і не спростований відповідачем;

апеляційний суд вказав, що ураховуючи те, що передбачена статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а батьківські обов`язки відповідача відносно дітей виникли лише після набрання законної сили рішенням суду про встановлення його батьківства, 06 листопада 2023 року. Апеляційний суд вважав, що вина відповідача у не сплаті аліментів за період з липня 2019 року (початок періоду стягнення аліментів за рішенням суду) по 06 листопада 2023 року (набрання законної сили рішенням суду про встановлення його батьківства) - відсутня. З огляду на це, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для нарахування та стягненні пені за прострочення сплати аліментів за вказаний вище період;

разом з тим, правильно встановивши початок виникнення у відповідача обов`язку сплати аліментів, визначених рішенням суду - 07 листопада 2023 року (наступний день після набрання рішенням суду законної сили), суд першої інстанції неправильно визначив період стягнення пені (листопад 2023 року) та розмір заборгованості, на яку пеня нараховується (місячний платіж за листопад 2023 року) з огляду на таке. Після ухвалення рішення суду про встановлення його батьківства, 06 листопада 2023 року, відповідач був обізнаний про його обов`язок сплачувати аліменти у розмірі, встановленому рішення суду, та відповідальність за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені). Як вбачається з розрахунку державного виконавця від 31 грудня 2023 року аліменти за листопад та грудень 2023 року відповідачем не сплачено. Позивачем у позовній заяві порушується питання про стягнення пені за прострочення сплати аліментів по 31 грудня 2023 року включно. Отже, пеня за прострочення сплати аліментів повинна бути нарахована за листопад та грудень 2023 року. Кількість прострочених днів з 07 листопада 2023 року до 31 грудня 2023 року становить 55 днів;

апеляційний суд виснував, що правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Таким чином, згідно розрахунку апеляційного суду, розмір пені за прострочення сплати аліментів за листопад та грудень 2023 року становить 484 231 грн (880 414 грн 68 коп. х 1% х 55);

апеляційний суд вказав, що згідно з частиною другою статті 196 СК України у редакції на час виникнення спірних правовідносин розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. При зменшенні розміру неустойки на підставі частини другої статті 196 СК України, апеляційний суд з урахуванням регулювання сімейних правовідносин на засадах справедливості, добросовісності та розумності (частина 9 статті 7 СК України), обставин справи про те, що: відповідач не визнавав та заперечував проти свого батьківства; батьківські обов`язки відповідача відносно дітей виникли лише після набрання законної сили рішенням суду про встановлення його батьківства; обов`язок зі сплати заборгованості по аліментах виник одномоментно 07 листопада 2023 року; заборгованість зі сплати аліментів виникла лише після набрання законної сили рішенням суду про встановлення його батьківства; заборгованість зі сплати аліментів нарахована у значному розмірі; відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати застосовується лише за два місяці; заборгованість зі сплати аліментів сплачена відповідачем у повному обсязі 15 лютого 2024 року, до відкриття провадження у цій справі 15 березня 2024 року, - дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру неустойки до 100 000 грн;

таким чином, апеляційний суд зробив висновок, що з відповідача підлягає стягненню неустойка, нарахована за період з 07 листопада 2023 року до 31 грудня 2023 року у розмірі 100 000 грн.

ОСОБА_1 17 березня 2025 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року (повний текст постанови складено 17 лютого 2025 року).

Ухвалою Верховного Суду від 07 квітня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 07 квітня 2025 року ці недоліки було усунуто, а саме: подано уточнену касаційну скаргу, у якій ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 однією з підстав касаційного оскарження судового рішення зазначає, що касаційна скарга подається на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах). Обґрунтовуючи указану підставу касаційного оскарження, особа, яка подала касаційну скаргу, зазначає, що чинне законодавство не визначає з якої дати має обчислюватися строк прострочення сплати аліментів, у випадку якщо рішенням суду стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти (аліменти), а рішення боржником не виконується: з дати набрання рішенням суду законної сили чи з дати закінчення строку на добровільне виконання рішення суду після відкритті виконавчого провадження.

Касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Аналіз пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України свідчить, що ця норма процесуального закону спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору. При касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, конкретизацію змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи (див. подібний висновок в пункті 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року, справа № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22)).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України заявник повинен чітко вказати, яку саме норму матеріального чи процесуального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку заявника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що ОСОБА_1 не обґрунтовує передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Формальна вказівка на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. ОСОБА_1 не зазначено щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, не обґрунтовано неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у цій частині. Зазначення у касаційній скарзі про те, що апеляційним судом було неправильно застосовано частину першу статті 196 СК України в частині презумпції вини, не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України).

Тому особою, яка подала касаційну скаргу, не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року в частині підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат