Номер провадження: 22-ц/813/2422/25
Справа № 500/3165/19
Головуючий у першій інстанції Бурнусус О.О.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

08.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Лозко Ю.П., Карташова О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Уманець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2023 року та ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30 травня 2023 року, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю та виключення житлового будинку зі списку майна, яке підлягає розділу, як майно подружжя

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив 12.09.2022 року, до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю та виключення житлового будинку зі списку майна, яке підлягає розділу, як майно подружжя, в обґрунтування якого зазначив, що шлюб з відповідачем розірвано 26.04.2014 року, під час знаходження у шлюбі позивачем придбано у особисту приватну власність житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за кошти, що не належали до майна спільної сумісної власності подружжя. 19.11.2002 року житловий будинок та господарські будівлі придбані за кошти виділені Одеською облдержадміністрацією, особисто ОСОБА_1 як інваліду війни, учаснику бойових дій в Афганістані, як нагорода за особисті заслуги перед Вітчизною.

Позивач посилається, що 27.06.2002 року виконком Ренійської міської ради рішенням № 220 клопотав перед наглядовою радою Одеської облдержадміністрації про виділення коштів для придбання житла за рахунок фонду, призначеного для інваліда бойових дій в Афганістані ОСОБА_1 1963 року народження. 08.08.2002 року на засіданні наглядової ради Одеської обласної держадміністрації з контролю за використанням коштів, позивачу, інваліду війни, учаснику бойових дій в Афганістані, було прийнято рішення виділити 40739 грн, для придбання житла, що підтверджується пунктом 28 протоколу засідання комісії № 7. Позивач зазначає, що в зазначених рішеннях відсутня інформація про те, що гроші виділяються і на сім?ю, чи ОСОБА_2

19 листопада 2002 року, згідно з договором купівлі-продажу, засвідченим приватним нотаріусом Ізмаїльського нотаріального округу Т. Єфимової, реєстр № 7659, позивачем придбано та оформлено на його ім?я житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1 за 40749 грн. Вказана сума, відділом держказначейства в Ренійському районі, на підставі наданого ОСОБА_1 договору купівлі-продажу на житловий будинок, була переведена на рахунок продавця.

ОСОБА_1 вважає, що зазначений об?єкт нерухомості купувався на кошти, виділені особисто йому Одеською облдержадміністрацією, отже є його особистими грошима, а придбане на них житло є особистою приватною власністю позивача.

Позивач просив суд визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , виключити його зі списку майна спільної сумісної власності подружжя, як набуте в період шлюбу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області рішенням від 20 вересня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю та виключення житлового будинку зі списку майна, яке підлягає розділу, як майно подружжя відмовив.

Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, вважав, що позивач жодним чином не навів та не надав належні та допустимі доказі, для спростування презумпції спільності права власності подружжя на спірне нерухоме майно та, з урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, недоведення факту придбання цього майна за особисті кошти позивачем, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову та визнання особистою власністю ОСОБА_1 житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30.05.2023 року про незаконне прийняття та долучення до матеріалів справи поданих представником відповідача доказів, аркуші справи від 15 до 158, без будь-яких поважних причин у судовому засіданні при розгляді справи по суті; скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.09.2023 року в повному обсязі та направити справу в суд першої інстанції на новий розгляд в новому складі суду, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що з 19.09.2019 року у судових засіданнях, як представник відповідача, брав участь працівник Ізмаїльського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_3 на підставі поданої ним до суду довіреності. Разом із тим, довіреність центру не дає право пред?явнику брати участь у судових засіданнях, в яких розглядаються майнові спори, без наявності та пред?явлення суду документа, що засвідчує особу та посвідчення кваліфікованого адвоката, проте судом першої інстанції не встановлені повноваження представника на участь у справі. Посилається, що у ході судових засідань Дізанов М.Г. незаконно від свого імені, як представник відповідача, робив усні заяви та клопотання, подавав у справу документи, письмові заяви, письмові клопотання, докази, а суд незаконно приймав та долучав їх до матеріалів справи, а саме: документи аркуші справи 23, 24, 91, 92, 125, 126, 127, 128 (аудіо фіксація від 22.12.2022 р. від 20 хвилини 10 секунди до 21 хвилини 07 секунди), 143, 144, 145, 151, 152, 153, 154, 155, 156, 157, 158, 171. Всі документи та докази які надані від імені незаконного представника відповідача Дізанова М.Г. та долучені незаконно судом до матеріалів справи, мають бути виключені із матеріалів справи та повернуті відповідачеві як подані не уповноваженої особою.

Зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано посилається на рішення виконавчого комітету Ренійської міськради від 25.01.2002 року про затвердження списку мешканців м. Рені, які перебувають на квартирному обліку. Комісією, при Ренійській райдержадміністрації, до якої у квітні 2001 року позивач звернувся із заявою, йому було відмовлено у виділенні коштів зі спеціального рахунку на придбання житла згідно із Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств» редакція від 12.05.2001 року стаття 22 пункт 22.3. Причина відмови була у тому, що він був простим солдатом строкової служби, і дія вищезгаданого закону на нього не поширюється, про що є протест прокурора Ренійського району. Рішення комісії, навіть після винесеного протесту прокурора, скасовано не було та залишилося чинним.

Вважає, що суд першої інстанції грубо порушив норми матеріального і процесуального права, долучивши під час розгляду справи по суті 30.05.2023 року до матеріалів справи докази надані представником відповідача, а саме свідоцтво № 7 від 29.09.2002 року.

Крім того, зазначає, що Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області також необґрунтовано посилається на договір дарування від 12.11.2002 року, оскільки цей договір до цієї справи не має жодного юридичного відношення. Квартира була подарована до придбання позивачем житлового будинку 19.11.2002 року та предметом спору у цієї справі є житловий будинок а не подарована квартира.

Стверджує, що суд також необґрунтовано посилається на лист виконавчого комітету Ренійського міськвиконкому від 31.12.2014 року, зробивши необґрунтовані висновки про те, що у листі зазначено, що нібито сторони були зобов`язані відчужувати свою квартиру, яка була їхньою приватною власністю, за для того, щоб отримати кошти на придбання нового житла.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.01.2025 року відкрито провадження у справі, роз`яснено ОСОБА_2 право подання до апеляційного суду у письмовій формі відзиву.

ОСОБА_1 копію ухвали про відкриття провадження отримав 10.04.2025 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

ОСОБА_2 копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги отримала 10.04.2025 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Від представника ОСОБА_2 адвоката Бальжик К.Д. на електронну пошту апеляційного суду 21.04.2025 року та 07.05.2025 року надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Одеським апеляційним судом відзив на апеляційну скаргу залишено без розгляду, виходячи з наступного.

Статтею 14 ЦПК України, зокрема, передбачено, що у судах функціонує Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система.

Особа, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, може подавати процесуальні, інші документи, вчиняти інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, з використанням власного електронного підпису, прирівняного до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги», якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Зазначений відзив надіслано адвокатом Бальжик К.Д., яка діє від імені ОСОБА_2 , на електронну адресу суду апеляційної інстанції.

Ураховуючи положення ЦПК України, адвокат Бальжик К.Д. мала право подати апеляційну скаргу 1) в письмовій формі; 2) в електронному вигляді з використанням сервісу «Електронний суд», розміщеного за посиланням: https://cabinet.court.gov.ua/login.

Проте відзив подано адвокатом Бальжик К.Д. електронною поштою з використанням електронного цифрового підпису, що дає підстави стверджувати, що заявник використав спосіб звернення до суду не передбачений чинним процесуальним законодавством.

Учасники процесу у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

ОСОБА_1 та Копаной М.Ф. про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у відповідності до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

З огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, та зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає можливим розгляд справи проводити за відсутності учасників справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 заявив клопотання: витребувати із Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області зі справи № 500/3167/14-ц «про розподіл майна подружжя», копію довідки Ізмаїльського міського військкомату № 356 від 05.08.2014 року, приєднати довідку до матеріалів апеляційного провадження, та розглядати разом із апеляційною скаргою; прийняти та приєднати до матеріалів апеляційної справи та розглядати разом із апеляційною скаргою: документ від Ренійської районної державної адміністрації № K-99-45 від 15.08.2001 року.

Одеським апеляційним судом відмовлено в задоволенні клопотання про витребування із Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області зі справи № 500/3167/14-ц «про розподіл майна подружжя» копії довідки Ізмаїльського міського військкомату № 356 від 05.08.2014 року та приєднання її до матеріалів справи та долучення до матеріалів справи документу від Ренійської районної державної адміністрації № K-99-45 від 15.08.2001 року, оскільки частиною 3 статті 367 ЦПК України встановлено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, проте позивачем не зазначено причини неможливості подати до суду першої інстанції зазначених доказів. Крім того, зазначене клопотання про витребування доказів позивач під час розгляду справи судом першої інстанції не заявляв.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Разом з тим, позивач жодним чином не навів та не надав належні та допустимі доказі, для спростування презумпції спільності права власності подружжя на спірне нерухоме майно та, з урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, недоведення факту придбання цього майна за особисті кошти позивачем, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову та визнання особистою власністю ОСОБА_1 житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Судом першої інстанції встановлено, що 29.06.1985 року укладено шлюб між ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , після укладення шлюбу ОСОБА_4 змінила прізвище на « ОСОБА_5 », що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим 29.06.1985 року відділом РАЦС м.Рені Одеської області.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого 26.04.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. У шлюбі сторони знаходились у період з 29.06.1985 року по 26.04.2014 року.

Відповідно до архівного витягу № К-50 від 02.10.2014 року з рішення виконавчого комітету Ренійської міської ради від 25.01.2002 року № 10 «Про затвердження житлово-побутової комісії», рішенням затверджено список мешканців м. Рені, які знаходяться на квартирному обліку при Ренійському міськвиконкому станом на 01.01.2002 року, за №24 зазначений ОСОБА_1 , який був прийнятий на квартирний облік 27.02.2001 року у складі сім`ї з 4 осіб, як інвалід війни, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно до протесту Прокуратури Ренійського району Одеської області від 14.09.2001 року за № 15/596-01 на постанову районної комісії з питань забезпечення житлом військовослужбовців від 12.06.2001 року, перевіркою скарги мешканця м. Рені, інваліда війни 2 групи ОСОБА_1 , встановлено, що у квітні 2001 року він звернувся до Ренійської райдержадміністрації із заявою про надання коштів для придбання житла, як інваліду 2 групи, учаснику бойових дій в Афганістані. 07.06.2001 року за підписом уповноваженого представника держкомітету у справах ветеранів по Ренійському району Буценко І.І. заяви з документами у відношенні ОСОБА_1 були направлені на розгляд районної комісії з питань забезпечення житлом військовослужбовців, звільнених в запас або у відставку. З посиланнями на те, що районною комісією з питань забезпечення житлом військовослужбовців, так і при вирішенні питань використання коштів районного бюджету не було застосовано діюче на той час спеціальне законодавство, зокрема Указ Президента України № 240/93 від 01.07.1993 року «Про інвестування будівництва та придбання житла для військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей» та № 352/93 від 21.08.1993 року «Про невідкладні заходи щодо посилення соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей» з наступними змінами і доповненнями, а також відповідними рішення Одеської обласної Ради і виходити із інтересів всіх категорій пільговиків - військовослужбовців, учасників бойових дій в Афганістані та інших, передбачених діючими нормативно правовими актами. На підставі вищевикладеного, прокурор Ренійського району просив скасувати постанову районної комісії з питань забезпечення житла військовослужбовців від 12.06.2001 року (протокол № 2 від 12.06.2001 року), як таку, що суперечить вимогам закону.

Згідно до витягу з рішення виконавчого комітету Ренійської міської ради № 220 від 27.06.2002 року «Про затвердження протоколу житлової комісії», вирішено подати клопотання наглядовій раді при Облдержадміністрації про виділення грошових коштів для придбання квартири за рахунок фонду, призначеного для інваліда бойових дій в Афганістані ОСОБА_1 , 1963 року народження.

Відповідно до протоколу № 7 від 08.08.2002 року засідання наглядової ради облдержадміністрації з контролю за витрачанням коштів, визначених пунктом 22.3 статті 22 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», вирішено виділити 40739 грн на придбання житла інваліду війни, учаснику бойових дій в Афганістані, ОСОБА_1 . Про що листом від 18.08.2002 року № 06-63-4311 Обласна державна адміністрація повідомила голову Ренійської державної адміністрації ОСОБА_6 у відповідь на його звернення щодо виділення коштів ОСОБА_1 .

Відповідно до свідоцтва № 174 від 29.09.1998 року, виданого виконавчим комітетом Ренійської міської ради Ренійського району Одеської області, власниками квартири АДРЕСА_3 являлись ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у рівних частках кожний, передача квартири відбулася у спільну часткову власність, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Судом встановлено, що за договором дарування від 12.11.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Ренійського районного нотаріального округу Одеської області Поздєєвим О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1152, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подарували, а Ренійська міськрада прийняла у дар квартиру АДРЕСА_3 , площа квартири складала 23,00 кв.м., зазначена квартира належала дарувальникам на підставі Свідоцтва № НОМЕР_3 про право власності на житло, виданого виконкомом Ренійської міської ради Ренійського району Одеської області 29.09.1998 року.

Листом № К-546/2 від 31.12.2014 року, наданого виконавчим комітетом Ренійської міської ради Одеської області, повідомляється, що сума грошових коштів для придбання квартири ОСОБА_1 була виділена на склад сім`ї з 4 осіб, так як таким складом він знаходився на квартирному обліку при Ренійському міськвиконкомі на момент придбання житла. Згідно до п. 55 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов та надання їм житлових приміщень в Україні» житлове приміщення надається громадянину на всіх членів родини, як знаходяться з ним на квартирному обліку. Житло було придбано подружжям самостійно у м. Ізмаїлі, гроші були на рахунку Ренійської райдержадміністрації. Згідно до п. 66 вищезгаданих Правил сім`я повинна була провести відчуження квартири, в якій вони проживали до поліпшення житлових умов.

Згідно до договору купівлі продажу, посвідченого 19.11.2002 року приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Єфимовою Т.І., зареєстрованого в реєстрі за № 7659, ОСОБА_1 придбав за ціною 40749 грн житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 66,1 кв.м. та житловою 39,3 кв.м., що також підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 201076180 від 20.02.2020 року. На час укладання договору купівлі-продажу вищезгаданого нерухомого майна, ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_2 .

Відповідно до пункту 1розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України(далі -СК України), цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режиму цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна (далі -КпШС України), а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»(чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22,25,27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Вищевказане положення закону кореспондується зі статтею 60 СК України.

Конструкція норми статті 22КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Подібні положення містить і стаття 368 ЦК України.

За правилами частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц.

За змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України майно, набуте дружиною, чоловіком, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто є особистою приватною власністю.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 зроблено висновок щодо застосування пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що у випадку набуття одним з подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.

У постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 та від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц наголошено на необхідності доказування факту придбання майна за особисті кошти одного з подружжя.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив суд визнати право особистої приватної власності на житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , виключити його зі списку майна спільної сумісної власності подружжя, як набуте в період шлюбу, зазначивши, що позивачем було придбано у особисту приватну власність зазначений житловий будинок за кошти, що не належали до майна спільної сумісної власності подружжя. 19.11.2002 року житловий будинок та господарські будівлі були придбані за кошти виділені Одеською облдержадміністрацією, особисто ОСОБА_1 як інваліду війни, учаснику бойових дій в Афганістані, як нагорода за особисті заслуги перед Вітчизною.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до пункту 22.3 статті 22 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в редакції на час виникнення правовідносин, до 1 січня 2006 року 1,5 відсотка сплаченого до бюджету податку на прибуток зараховується органами державного казначейства на спеціальний рахунок бюджету Автономної Республіки Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських бюджетів для фінансування житлового будівництва та придбання житла за ціною, що не може бути вищою середньої розрахункової вартості одного квадратного метра загальної площі житла у відповідному

регіоні, яка визначається у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, для військовослужбовців, учасників бойових дій в Афганістані та воєнних конфліктів у зарубіжних країнах, членам сімей військовослужбовців, що загинули під час виконання ними службових обов`язків, а також для військовослужбовців, звільнених у запас або відставку за станом здоров`я, віком, вислугою років та у зв`язку із скороченням штатів, які перебувають на квартирному обліку за місцем проживання.

Отже положення пункту 22.3 статті 22 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» стосуються "військовослужбовців, звільнених у запас або відставку за станом здоров`я, віком, вислугою років та у зв`язку із скороченням штатів", які перебувають на квартирному обліку за місцем проживання.

Відповідно до архівного витягу № К-50 від 02.10.2014 року з рішення виконавчого комітету Ренійської міської ради від 25.01.2002 року № 10 «Про затвердження протоколу житлово-побутової комісії», затверджено список мешканців м. Рені, які знаходяться на квартирному обліку при Ренійському міськвиконкому по ст. «46 Правил і, які користуються правом позачергового отримання житлових приміщень» на 01.01.2002 року, за №24 зазначений ОСОБА_1 , який прийнятий на квартирний облік 27.02.2001 року у складі сім`ї з 4 осіб, як інвалід війни, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Отже на момент взяття ОСОБА_1 на позачерговий облік осіб, що потребують поліпшення житлових умов, він перебував у шлюбі з ОСОБА_2 .

Доказів на підтвердження того, що на час виділення коштів для придбання житла, визначених пунктом 22.3 статті 22 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» ОСОБА_1 одноособово перебував на квартирному обліку за місцем проживання, матеріали справи не містять.

Як вбачається з матеріалів справи на засіданні наглядової ради облдержадміністрації з контролю за витрачанням коштів, визначених пунктом 22.3 статті 22 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» вирішено виділити 40739 грн на придбання житла інваліду війни, учаснику бойових дій в Афганістані, ОСОБА_1 .

В листі № К-546/2 від 31.12.2014 року, наданого виконавчим комітетом Ренійської міської ради Одеської області, зазначається, що сума грошових коштів для придбання квартири ОСОБА_1 була виділена на склад сім`ї з 4 осіб, так як таким складом він знаходився на квартирному обліку при Ренійському міськвиконкомі на момент придбання житла. Згідно до п. 55 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов та надання їм житлових приміщень в Україні» житлове приміщення надається громадянину на всіх членів родини, як знаходяться з ним на квартирному обліку. Житло було придбано подружжям самостійно у м. Ізмаїлі, гроші були на рахунку Ренійської райдержадміністрації. Згідно до п. 66 вищезгаданих Правил сім`я повинна була провести відчуження квартири, в якій вони проживали до поліпшення житлових умов.

Зазначені обставини свідчать про те, що виділені ОСОБА_1 кошти у розмірі 40739 грн на придбання житла як інваліду війни, учаснику бойових дій в Афганістані розраховані на всіх членів сім`ї, які з ним перебували на квартирному обліку, а отже ці кошти не є його особистими.

Реєстрація права власності на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке придбано під час шлюбу, лише на ім`я одного з подружжя ОСОБА_1 не спростовує презумпцію належності вказаного домоволодіння до спільної сумісної власності подружжя.

Посилання скаржника на те, що суд помилково застосував положення п. 66 Правил не заслуговують на увагу, як на підставу для скасування рішення суду, оскільки вказані обставин не призвели до неправильного вирішення спору та суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову, оскільки позивачем не було спростовано презумпцію спільності права власності на майно подружжя, придбане під час шлюбу.

Колегія суддів вважає, що оцінивши надані сторонами докази, суд першої інстанцій правильно відхилив доводи ОСОБА_1 про те, що спірна квартира придбана ним за кошти, які належали йому особисто.

Щодо доводів апеляційної скарги, що працівник Ізмаїльського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_3 представляв інтереси ОСОБА_2 за відсутності повноважень представника на участь у справі та незаконно від свого імені, як представник відповідача, робив усні заяви та клопотання, подавав документи, письмові заяви, письмові клопотання, докази, а суд незаконно приймав та долучав їх до матеріалів справи, а саме: документи на аркушах справи 23, 24, 91, 92, 125, 126, 127, 128, 143, 144, 145, 151, 152, 153, 154, 155, 156, 157, 158, 171, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Частинами 1, 2 ст. 62 ЦПК України, на час звернення представника до суду першої інстанції 18.09.2019 року, передбачено, що Повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: 1) довіреністю фізичної або юридичної особи; 2) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна. Довіреність фізичної особи, за зверненням якої прийнято рішення про надання їй безоплатної вторинної правничої допомоги, може бути посвідчена посадовою особою органу (установи), який прийняв таке рішення.

Дізанов М.Г. представляв інтереси ОСОБА_2 в суді першої інстанції на підставі довіреності від 17 вересня 2019 року, посвідченої директором Ізмаїльського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на підставі ч. 2 ст. 62 ЦПК України.

Апеляційний суд зазначає, що клопотання скаржника про визнання неподаними документів, які міститься на а.с. 23-24 не підлягає задоволенню, з огляду на те, що подане представником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 клопотання про об`єднання справ № 500/3167/14-ц та №500/3165/19 в одне провадження (а.с. 23-24), судом першої інстанції у встановленому ЦПК України порядку не вирішувалося. Судом продовжено розгляд справи №500/3165/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю та виключення житлового будинку зі списку майна, яке підлягає розділу, як майно подружжя, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про неналежність доказів, поданих представником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 не заслуговують на увагу, оскільки прийняття судом першої інстанції відзиву на позовну заяву за підписом ОСОБА_3 , не вплинуло на правильність висновків суду, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції приймала участь у судових засіданнях ОСОБА_2 , яка надавала пояснення та обґрунтовувала свою позицію доводами, аналогічними викладеним у відзиві на позовну заяву.

Щодо заперечення скаржника про долучення доказів наданих 22.12.2022 року за клопотанням представника відповідача ОСОБА_3 (а.с.125-128), апеляційний суд зазначає, що в судовому засіданні 22.12.2022 року приймала участь ОСОБА_2 , надала суду оригінали доказів та просила долучити до матеріалів справи їх копії, Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області ухвалою від 22.12.2022 року задовольнив клопотання про долучення до матеріалів справи копії наданих доказів, а тому апеляційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає.

На аркушах справи 143, 144 містяться клопотання про відкладення розгляду справи, які не впливають на вирішення справи.

Апеляційний суд не приймає до уваги посилання скаржника на аркуш справи 171, оскільки він містить заяву ОСОБА_2 про ознайомлення з матеріалами справи.

Щодо вимоги апеляційної скарги про скасування ухвали Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30.05.2023 року, якою, на думку скаржника, незаконно прийнято та долучено до матеріалів справи подані представником відповідача докази, аркуші справи від 151 до 158, без будь-яких поважних причин у судовому засіданні при розгляді справи по суті апеляційний суд зазначає наступне.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30.05.2023 року, яка занесена до протоколу судового засідання, задоволено клопотання ОСОБА_2 про долучення до матеріалів справи доказів, а саме: копії позовної заяви від 22.10.2014 року, копії ухвали суду про залишення позовної заяви без розгляду, копії заяви ОСОБА_1 від 11.05.2017 року про залишення позовної заяви без розгляду та повернення документів, копії свідоцтва № НОМЕР_3 , копії довідки про склад сім`ї, копії розрахунку житлової площі на членів сім`ї, заяви про передачу у приватну власність Задовольняючи клопотання суд посилався на те, що зазначені відомості надійшли від Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області. Суд врахував, що сторона відповідача обґрунтовує свої заперечення, щодо задоволення позову наданими доказами, посилаючись на те, що попереднє житло, яке належало родині ОСОБА_5 , було подаровано Ренійській міській раді Ізмаїльського району Одеської області для отримання коштів та враховуючи, що сторона дану обставину зазначає у відзиві і доводить таким чином свою правову позицію.

Доводи апеляційної скарги в цій частині апеляційний суд вважає необґрунтованими, та таким, що спростовуються матеріалами справи, оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення клопотання про долучення доказів, зазначивши підстави його задоволення.

Апеляційний суд зазначає, що відповідно до частин першої, четвертої статті 17 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" Рада адвокатів України забезпечує ведення Єдиного реєстру адвокатів України з метою збирання, зберігання, обліку та надання достовірної інформації про чисельність і персональний склад адвокатів України, адвокатів іноземних держав, які відповідно до цього Закону набули права на заняття адвокатською діяльністю в Україні, про обрані адвокатами організаційні форми адвокатської діяльності. Внесення відомостей до Єдиного реєстру адвокатів України здійснюється радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України. Інформація, внесена до Єдиного реєстру адвокатів України, є відкритою на офіційному веб-сайті Національної асоціації адвокатів України. Рада адвокатів України і відповідні ради адвокатів регіонів надають витяги з Єдиного реєстру адвокатів України за зверненням адвоката або іншої особи.

Оскільки інформація Єдиного реєстру адвокатів України є відкритою, тому суд не позбавлений можливості перевірити чи є та чи інша особа адвокатом.

З Єдиного Реєстру Адвокатів України, який є загальнодоступним, вбачається, що ОСОБА_3 обліковується у Раді адвокатів Одеської області, № свідоцтва НОМЕР_4 , дата видачі свідоцтва 17.05.2023 року, орган, що видав Рада адвокатів Одеської області.

Таким чином, звертаючись 30.05.2023 року з клопотанням про долучення доказів по справі у представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 були наявні повноваження на подання доказів. Разом із тим, в судовому засіданні 30.05.2023 року приймала участь ОСОБА_2 , яка надавала пояснення з приводу долучення зазначених доказів.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що приймаючи участь у розгляді справи на підставі довіреності від 17 вересня 2019 року, посвідченої директором Ізмаїльського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на підставі ч. 2 ст. 62 ЦПК України, до 17.05.2023 року у представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 було відсутнє свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, разом із тим участь у розгляді справи приймала ОСОБА_2 надавала пояснення в судових засіданнях, просила задовольнити клопотання про долучення доказів.

Проте, помилковий розгляд справи з участю представника відповідача ОСОБА_3 , який до 17.05.2023 року не мав повноважень адвоката, не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, виключний перелік яких визначений у частині третій статті 376 ЦПК України.

Колегія суддів, надаючи оцінку судовому рішенню на предмет його законності у межах доводів апеляційної скарги, погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки суд правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 367, п.1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2023 року та ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30 травня 2023 року, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 травня 2025 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді О.Ю. Карташов

Ю.П. Лозко