ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 550/394/24 Номер провадження 22-ц/814/853/25Головуючий у 1-й інстанції Хоменко Д. Є. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Панченка О.О.,

Суддів: Пікуля В.П., Одринської Т.В.

при секретарі Філоненко О.В.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Шпіньової О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шпіньової Олени Михайлівни на рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 16 жовтня 2024 року ухвалене у складі головуючої судді Хоменка Д.Є., повний текст якого виготовлений 24 жовтня 2024 року,

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Головне управління Національної гвардії України, військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення юридичного факту,-

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Зміст позовних вимог

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Головне управління Національної гвардії України, військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення юридичного факту.

Просив встановити факт, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання обов`язків військової служби фактично припинені шлюбні відносини з серпня 2021 року та ОСОБА_5 не була членом сім`ї ОСОБА_4 на день загибелі останнього ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позовна заява мотивована тим, що син позивача, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 був бійцем в/ч НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 . З початку повномасштабного вторгнення став на захист держави та брав участь у захисті міста Маріуполь. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 загинув.

З 2016 року ОСОБА_4 перебував у шлюбі з ОСОБА_6 , однак з серпня 2021 року шлюбні відносини між сином позивача та відповідачкою фактично припинені.

В жовтні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду про розірвання шлюбу. Але на день загибелі ОСОБА_4 судом справа про розірвання шлюбу не була розглянута, а після смерті сина позивача ОСОБА_2 подала заяву про залишення позовної заяви без розгляду.

Позивач вказує, що ОСОБА_2 на даний момент користується статусом вдови загиблого військового, претендує на виплати від держави та пільги. Однак, позивач вважає дії відповідачки незаконними, такими, що порушують його права, оскільки на момент смерті ОСОБА_4 відповідачка не була членом його сім`ї. Зокрема, з серпня 2021 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 проживали разом, та фактично припинили шлюбні відносини. ОСОБА_4 повідомив батькам про це, перебуваючи у Польщі та попросив своїх батьків відправити ОСОБА_2 всі її речі у Львів, де вона на той час проживала.

Також зазначив, що у ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не було спільного бюджету, спільних інтересів та спільного майна, а окреме проживання було актом їх волі, а не викликане обставинами, пов`язаними з навчанням, роботою, лікуванням, доглядом за дітьми чи батьками.

Також вказав, що 28 вересня 2021 року ОСОБА_2 подала до Орджонікідзевського районного суду м.Харкова позовну заяву про розірвання шлюбу з ОСОБА_4 , про що свідчать відомості з сайту судової влади України по справі № 644/9126/21 та ухвала про відкриття проваджені у справі. В заяві про розірвання шлюбу відповідачка зазначила: «З 2020 року припинили шлюбні стосунки, проживали окремо і з того часу не підтримуємо ніяк відносин між собою, внаслідок чого «сім`я» перестала існувати. Сім`я розпалася, збереження її неможливе. Примирення між мною і відповідачем неможливе». Тобто, ОСОБА_2 ще з 2020 року не вважала себе членом сім`ї ОСОБА_4 .

Також позивач зазначив, що восени 2021 року ОСОБА_4 повернувся з Польщі в м.Харків. Після повернення в м.Харків він проживав у батьків без дружини, на запитання де дружина батькам сказав, що «Вони вже не є подружжям». Ним було прийняте рішення про вступ до лав Національної гвардії України, в «Азов», де він служив з 2015 року по 2018 рік. В січні 2022 року ОСОБА_4 вступив на службу та поїхав на місто постійної дислокації його частини в АДРЕСА_1 .

В свою чергу, перебування на службі не було підставою для окремого проживання сина позивача з відповідачкою. Так, перебуваючи в Польщі, ОСОБА_4 пропонував ОСОБА_2 переїхати до міста Маріуполь, де він збирався поступити на службу в « ОСОБА_7 » і віддалений спосіб роботи дозволяв зробити це, однак відповідачка відмовлялася їхати з ним.

Також позивач зазначив, що 19.06.2023 він заступив на військову службу у військову частину НОМЕР_1 в бригаду спеціального призначення « ІНФОРМАЦІЯ_5 », саме в ту військову частину і бригаду, де служив його син, і зараз перебуває в зоні бойових дій на східному напрямку.

Позивач зазначає, що після загибелі ОСОБА_4 відповідачка безпідставно використовує статус вдови загиблого військового.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 16 жовтня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Головне управління Національної гвардії України, військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення юридичного факту відмовлено.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись із таким вирішенням спору, представник ОСОБА_1 - адвокат Шпіньова О.М. подала апеляційну скаргу, в якій, зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, існує невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а тому просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник зазначає, що встановлення факту фактичного припинення між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 шлюбних відносин з серпня 2021 року та встановлення того, що ОСОБА_8 не була членом сім`ї ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на день його загибелі, ІНФОРМАЦІЯ_2 може вплинути на остаточне визначення Міністерством оборони України кола членів сім`ї загиблого військовослужбовця ОСОБА_4 , які мають право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з його загибеллю.

Вказує, що з висновком суду першої інстанції, щодо тимчасового окремого проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 погодитися неможливо, оскільки докази в матеріалах справи підтверджують, що окреме проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 обумовлене фактичним припиненням шлюбних відносин, відсутністю спільних інтересів, спільного бюджету та спільного майна. Окреме проживання було актом їх волі, а не викликане обставинами, пов`язаними з навчанням, роботою, лікуванням, доглядом за дітьми чи батьками.

01 січня 2025 року представник ОСОБА_2 адвокат Жидачек Т.М. надала Полтавському апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 16 жовтня 2024 року залишити без змін.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши позивача, його представника адвоката Шпіньову О.М. дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Встановлені обставини справи

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 є сином ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

04.10.2016 між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 .

ОСОБА_4 був бійцем в/ч НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , брав участь у захисті м. Маріуполь.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 загинув, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 .

З матеріалів справи вбачається, що в жовтні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу. Але на день загибелі ОСОБА_4 справа про розірвання шлюбу не була розглянута судом. В подальшому ОСОБА_2 подала заяву про залишення вказаної позовної заяви про розірвання шлюбу без розгляду.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції зазначив, що сам по собі факт тимчасового окремого проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , які перебували в зареєстрованому шлюбі, їхні розлади в сім`ї, сварки в родині, не припиняє їхніх взаємних прав та обов`язків як подружжя, передбачених законодавством. При цьому станом на 09.04.2022 дату смерті ОСОБА_4 останній перебував в зареєстрованому шлюб із ОСОБА_2 , тобто остання була його законною дружиною у відповідності до вимог чинного законодавства та їхній шлюб не було розірвано у встановленому законом порядку.

Колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.

Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

За змістом ст. 119 Сімейного кодексу України суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

Згідно з ч.1ст.120 Сімейного кодексу України встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом, і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму. Таким чином, встановлення режиму окремого проживання не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте до цього.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховною Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні положень статей 119,120 СК України судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно.

Режим окремого проживання подружжя є окремим інститутом сімейного права. Необхідність встановлення режиму окремого проживання подружжя покликано уникненню у майбутньому претензій подружжя щодо прав на майно, яке може бути набуте ними після припинення їх шлюбних відносин.

Припинення шлюбу це юридичний факт, з настанням якого припиняються правовідносини, що виникають між подружжям з юридичного факту державної реєстрації шлюбу. Воно обов`язково має бути оформлене за правилами, встановленими сімейним законодавством, тобто за допомогою провадження реєстрації в органах РАЦСу. До того часу, поки вона не здійснена, особи, що одружилися, визнаються чоловіком і дружиною, незалежно від часу фактичного припинення подружніх стосунків між ними. Добровільність як один із принципів союзу чоловіка і дружини означає також вільне волевиявлення осіб на припинення шлюбу. Однак, на відміну від вступу в шлюб, де потрібна обов`язкова згода обох з подружжя, розірвання шлюбу допускає варіант одностороннього виходу зі шлюбного союзу. Слід врахувати, що припинення шлюбу - припинення відносин подружжя, що виникли із зареєстрованого шлюбу .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що сам по собі факт тимчасового окремого проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , які перебували в зареєстрованому шлюбі, їхні розлади в сім`ї, сварки в родині, не припиняє їхніх взаємних прав та обов`язків як подружжя, передбачених законодавством.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції є законними та обґрунтованими, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішень суду.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Щодо судових витрат

За приписами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, судові витрати апелянта, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, компенсації не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шпіньової Олени Михайлівнизалишити без задоволення.

Рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 16 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 травня 2025 року.

Головуючий О.О. Панченко

Судді

В.П. Пікуль

Т.В. Одринська