Справа № 541/4614/24
Номер провадження 2/541/297/2025
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

12 травня 2025 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Вірченко О.М.,

при секретарі Цигановій Ю.М.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представників відповідача Сахна Є.В., Чумарного А.І.,

представника третьої особи Какоркіної З.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород», тимчасово виконуючого обов`язки начальника Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород» Гуньки Віктора Івановича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Міністерство внутрішніх справ України, про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до МРЦ МВС України «Миргород», тимчасово виконуючого обов`язки начальника Медичного реабілітаційного центру МВС України Гуньки В.І., третя особа МВС України, про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, мотивуючи свої вимоги наступним. З 13 березня 2013 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачам, з 14 вересня 2013 року на посаді заступника начальника МРЦ «Миргород» з загальних питань на підставі наказу МВС України. 03 березня 2022 року позивача було звільнено із займаної посади у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. 10 січня 2024 року ОСОБА_1 поновлено на роботі на підставі рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 червня 2022 року. 16 вересня 2024 року від тимчасово виконуючого обов`язки начальника МРЦ МВС України Гуньки В.І. позивач отримав попередження про скорочення штату та заплановане звільнення 18 листопада 2024 року, яким його ознайомлено із переліком вакантних посад, що можуть бути запропоновані для його подальшого працевлаштування у випадку наявності відповідного рівня освіти, спеціальності та кваліфікації, а також наявності переважного права на залишення на роботі. 04 листопада 2024 року ОСОБА_1 було подано заяву про переведення його на посаду заступника начальника центру з розвитку, однак 12 листопада 2024 року він отримав повідомлення № 33/9-968 про відмову у задоволенні вказаної заяви з підстав невідповідності його освіти посаді заступника центра з розвитку. Одночасно з повідомленням позивачу запропоновано перевестись на одну із запропонованих йому вакантних посад, що відповідатиме його рівню освіти, спеціальності та кваліфікації. В цей же день позивачем було подано заяву про його переведення на посаду інженера з організації експлуатації та ремонту, однак 13 листопада 2024 року йому було надано повідомлення № 33/9-970 про відмову у задоволенні заяви, оскільки наказом тимчасово виконуючого обов`язки начальника МРЦ МВС України від 11 листопада 2024 року № 176/к/тр на зазначену посаду переведено ОСОБА_3 відповідно до раніше поданої ним заяви про переведення, а також позивачу запропоновано перевестись на одну із вакантних посад, що відповідає його рівню освіти, спеціальності та кваліфікації. 18 листопада 2024 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України, на підставі наказу від 15 листопада 2024 року № 216/к/тр. Відмовляючи позивачу у переведенні на посаду заступника начальника центру з розвитку, тимчасово виконуючий обов`язки начальника МРЦ МВС України «Миргород» не врахував, що відповідно до п. 6 посадової інструкції заступника начальника з розвитку, заступник начальника повинен мати вищу освіту II рівня за ступенем магістра спеціальності галузі знань «Управління та адміністрування» або «Публічне управління» та адміністрування», або «Право», або за спеціальністю «Економіка» галузі знань «Соціальні та поведінкові науки», стаж роботи за фахом не менше 5 років. Однак, позивач вважає, що має право на заняття вказаної посади. Крім зазначеного, відповідач не врахував, що ОСОБА_1 має переважне право на заняття даної посади. Так, позивач закінчив Полтавський педагогічний інститут ім. В.Г.Короленка за спеціальністю початкове навчання і музичне виховання; отримав базову вищу освіту за напрямком підготовки «Економіка і підприємництво» та здобув кваліфікацію бакалавра з економіки підприємства; закінчив Полтавський національний технічний університет ім. Ю.Кондратюка і отримав базову вищу освіту за напрямом підготовки «Будівництво» та здобув кваліфікацію бакалавра будівництва, а також повну вищу освіту за спеціальністю «Промислове і цивільне будівництво» та здобув кваліфікацію інженер-будівельник. Крім цього, роботодавцю достовірно відомо, що позивач навчається на 1 курсі другого (магістерського) рівня вищої освіти заочної форми навчання за кошти фізичних осіб за спеціальністю 281 Публічне управління та адміністрування освітньої програми Кадровий менеджмент навчально-наукового інституту публічного управління і післядипломної освіти Державного закладу «Луганський національний університет імені Тараса Шевченка». Він має подяку від Міністра внутрішніх справ України та є особою з інвалідністю. Відповідач не дотримався вимог положень ч.ч. 1-4 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», не надав не пізніше як за три місяці до намічуваного звільнення первинній профспілковій організації інформацію щодо цього заходу, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень.Позивач також вважає, що відсутність доказів щодо здійснення відповідачем пропозиції йому всіх наявних вакантних посад не може бути свідченням дотримання процедури його звільнення з причин скорочення штату або проведення організаційних заходів. В зв`язку із наведеним позивач вважає, що він у відповідності з вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України повинен бути поновлений на роботі з виплатою йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно зі ст. 237 КЗпП України на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, необхідно покласти обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. В зв`язку із наведеним просив визнати незаконними повідомлення від 12 листопада 2024 року № 33/9-968 про відмову у переведенні на посаду заступника начальника центру з розвитку, повідомлення від 13 листопада 2024 року № 33/9-970 про відмову у переведенні на посаду інженера з організації та ремонту адміністративно-управлінського персоналу МРЦ; визнати незаконним та скасувати наказ тимчасово виконуючого обов`язки начальника МРЦ МВС України «Миргород» від 15 листопада 2024 року № 216/к/тр «Про звільнення ОСОБА_4 »; поновити його на посаді заступника начальника МРЦ МВС України «Миргород» з загальних питань з 18 листопада 2024 року; стягнути з МРЦ МВС України «Миргород» на його користь понесені судові витрати, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 листопада 2024 року по день ухвалення рішення; визнати службову особу ОСОБА_5 винним у незаконному звільненні ОСОБА_1 з посади заступника начальника МРЦ МВС України «Миргород» з загальних питань 18 листопада 2024 року та покласти на нього обов`язок покрити шкоду, заподіяну МРЦ МВС України «Миргород» у зв`язку з оплатою позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

МРЦ МВС України «Миргород» суду було надано відзив на позовну заяву, у відповідності з яким відповідач вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, необґрунтованими і недоведеними, а тому такими, що задоволенню не підлягають. Відповідач зазначив, що звільнення з роботи ОСОБА_1 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників відбулося у повній відповідності до вимог діючого законодавства про працю. П. 4 Положення про МРЦ МВС України «Миргород», затвердженого наказом МВС України від 20 серпня 2024 року № 576, визначено, що структура та штатний розпис центру затверджуються МВС України в установленому порядку. Наказом МВС України від 12 вересня 2024 року № 626 «Про організаційно-штатні зміни в МВС» затверджено Перелік змін у штатах МВС, у зв`язку з чим відбулась реорганізація структурних підрозділів центру. На виконання вказаного наказу було внесено зміни в штат МРЦ МВС України «Миргород», визначено перелік та кількість посад, що скорочується та вводиться до штатного розпису (наказ від 16 вересня 2024 року № 113/к). також 16 вересня 2024 року відповідачем на виконання вимог Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» на адресу голови профспілкового комітету МРЦ МВС України «Миргород» було направлено інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також запропоновано у разі необхідності провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків звільнень. Однією з посад, що підлягала скороченню, відповідно до вищезазначених наказів була посада заступника начальника центру з загальних питань, яку на той час обіймав ОСОБА_1 . Цього ж дня позивач був попереджений про наступне вивільнення, а також ознайомлений з переліком вакантних посад, на які він може претендувати для подальшого працевлаштування у випадку наявності у нього відповідного рівня освіти, спеціальності та кваліфікації, а також наявності переважного права на залишення на роботі. Повідомлення про вакантні посади ОСОБА_1 також було вручено 04 листопада 2024 року. 05 листопада 2024 року ОСОБА_1 подав письмову заяву на ім`я тимчасово виконуючого обов`язки начальника МРЦ МВС України «Миргород» про переведення його на посаду заступника начальника центру з розвитку. Вказану заяву було розглянуто комісією з питань проведення скорочення штату, якою вирішено рекомендувати роботодавцю відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про його переведення на посаду заступника начальника центру з розвитку у зв`язку з його невідповідністю кваліфікаційним вимогам, встановленим діючим законодавством України для вказаної посади, оскільки ступінь вищої освіти за спеціальністю «Економіка і підприємство» не дає йому права на зайняття посади заступника начальника центра з розвитку, а інші дипломи про здобуття вищої освіти не відповідають спеціальностям, яким має відповідати кандидат на зазначену вище посаду, визначеним Довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників. 12 листопада 2024 року ОСОБА_1 було вручено повідомлення про відмову у переведенні на посаду заступника начальника центру з розвитку № 33/9-968 та запропоновано перевестись на одну із вакантних посад, перелічених у цьому повідомленні, що відповідає його рівню освіти, спеціальності та кваліфікації. 12 листопада 2024 року ОСОБА_1 подав письмову заяву про переведення його на посаду інженера з організації експлуатації та ремонту адміністративно-управлінського персоналу МРЦ. За наслідками розгляду зазначеної заяви позивачу було відмовлено в її задоволенні з огляду на те, що станом на день подачі ним відповідної заяви про переведення, тобто станом на 12 листопада 2024 року, посада інженера з організації експлуатації та ремонту адміністративно-управлінського персоналу МРЦ не була вакантною. 13 листопада 2024 року ОСОБА_1 було вручено повідомлення про відмову у переведенні на посаду інженера з організації експлуатації та ремонту адміністративно-управлінського персоналу МРЦ та запропоновано перевестись на одну із вакантних посад, перелічених у цьому повідомленні, що відповідає його рівню освіти, спеціальності та кваліфікації. Однак, позивач не надав своєї згоди на його переведення на будь-яку іншу із запропонованих йому вакантних посад, внаслідок чого він підлягав звільненню з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Крім вказаного, звільнення позивача було погоджено з державним секретарем МВС України. Відповідач також зауважив, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови в позові. З урахуванням зазначеного просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі (т. 1 а.с. 99-109).

Представник третьої особи надала суду пояснення, в яких зазначила, що МВС України не визнає позовні вимоги в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до Положення про МВС України, затвердженого постановою КМУ від 28 жовтня 2015 року № 878, МВС України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. МВС відповідно до покладених на нього завдань, зокрема розробляє, організовує і здійснює комплекс профілактичних, лікувальних, оздоровчих та реабілітаційних заходів, спрямованих на охорону і зміцнення здоров`я осіб, які відповідно до законодавства мають право на медичне обслуговування в закладах охорони здоров`я МВС; здійснює управління закладами охорони здоров`я, що належать до сфери управління МВС. Третя особа, приймаючи рішення про оптимізацію МРЦ МВС України «Миргород» та прийняття в зв`язку з цим наказу від 12 вересня 2024 року № 626 «Про організаційно-штатні зміни в МВС», діяла в межах владних дискреційних повноважень, з урахуванням приписів Положення про МВС України. Таким чином, МВС України не порушувало прав позивача, а обґрунтовано реалізовувало дискреційні повноваження в межах та в спосіб, встановлений Конституцією та Законами України. 16 вересня 2024 року позивач був попереджений про наступне вивільнення з 18 листопада 2024 року в зв`язку з організаційно-штатними змінами, а також ознайомлений із запропонованими наявними вакантними посадами в МРЦ МВС України «Миргород». ОСОБА_1 було попереджено, що у разі ненадання упродовж двох місяців відповідної заяви про згоду щодо переведення на одну із запропонованих посад його буде звільнено. Наказом МРЦ МВС України «Миргород» від 15 листопада 2024 № 216/к/тр позивача було звільнено згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України з 18 листопада 2024 року. Представник зазначила, що дотримання процедури скорочення працівників при організаційно-штатних змінах покладається на роботодавця, яким у даних правових відносинах є МРЦ МВС України «Миргород», оскільки ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах саме з МРЦ «Миргород», а не з МВС України. З огляду на вказане, позивачем не доведено порушення його прав з боку третьої особи. Враховуючи зазначене, просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (т. 1 а.с. 182-185).

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позові, просили позов задовольнити в повному обсязі. Позивач зазначив, що роботодавець був зобов`язаний одразу надати йому кваліфікаційні умови заступника начальника центру з розвитку. Якщо би він був ознайомлений з посадовою інструкцією заступника начальника з розвитку, то одразу би написав заяву про переведення його на посаду інженера. Пояснив, що в 2022 році його вже було звільнено із займаної посади, поновлено на підставі рішення суду, але після цього відповідачами йому не було створено належних умов праці.

Представники МРЦ МВС України «Миргород» просили відмовити в задоволенні позовних вимог, надали пояснення, аналогічні, викладеним у відзиві. Окрім зазначеного, представник відповідача Чумарний А.І. зауважив, що позовні вимоги ОСОБА_1 побудовані всупереч вимогам ст. 16 ЦК України. Повідомлення про відмову у переведенні на посаду заступника начальника центру з розвитку та про відмову у переведенні на посаду інженера з організації та ремонту не є рішеннями органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, тому в силу вищезазначеної норми їх неможливо визнати незаконними. Заявляючи вимогу про поновлення на посаді, яку скорочено, позивач повинен був у якості відповідача залучити МВС України, оскільки МРЦ МВС України «Миргород» не має повноважень створювати посади. Вимога про визнання тимчасово виконуючого обов`язки МРЦ МВС України «Миргород» ОСОБА_5 винним у звільненні позивача повинна розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Вимога про покладення на ОСОБА_5 покриття шкоди, заподіяної МРЦ МВС України «Миргород» у зв`язку з оплатою ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, також суперечить положенням ст. 16 ЦК України. Зазначене є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Його неявка не перешкоджає судовому розгляду.

Представник третьої особи просила відмовити в задоволенні позову, зазначила, що МВС України реалізувало свої дискреційні повноваження щодо скорочення в МРЦ МВС України «Миргород» певних посад і введення нових. Третьою особою не приймалось будь-яких рішень відносно ОСОБА_1 , оскільки останній не перебуває у трудових відносинах з МВС України, тобто третя особа жодним чином не порушила права та інтереси позивача.

Судом в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з трудовою книжкою позивача серії НОМЕР_1 , наказом МРЦ «Миргород» від 13 березня 2013 року № 36/ос «По особовому складу», наказом МВС України від 14 вересня 2013 року № 829 о/с «По особовому складу» ОСОБА_1 з 13 березня 2013 року перебував у трудових відносинах з МРЦ МВС України «Миргород»; 14 вересня 2013 року призначений заступником начальника МРЦ МВС України «Миргород» із загальних питань. 03 березня 2022 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України (запис № 13). 10 січня 2024 року запис під номером 13 прийнято вважати недійсним; ОСОБА_1 поновлено на попередній посаді (т. 1 а.с. 36-40, т. 2 а.с. 9, 13).

У відповідності з Положенням про Медичний реабілітаційний центр МВС України «Миргород», затвердженим наказом МВС України від 04 листопада 2003 року № 1286 (у редакції наказу МВС України від 20 серпня 2024 року № 576) МРЦ МВС України «Миргород» є державним закладом охорони здоров`я, що здійснює на основі ліцензії реабілітаційне (у тому числі медико-психологічну та фізичну реабілітацію), санаторно-курортне лікування, оздоровлення та відпочинок осіб, які відповідно до законодавства мають право на медичне обслуговування та санаторне лікування в закладах охорони здоров`я МВС. П. 4 вказаного Положення визначено, що структура та штатний розпис Центру затверджується МВС України в установленому порядку. Згідно з п. 6 Положення заступники начальника Центру призначаються на посади та звільняються з посад начальником Центру за погодженням із державним секретарем МВС України (т. 1 а.с. 110-117).

Як зазначив Верховний суд у постанові від 19 квітня 2023 року в справі № 127/9454/20 та у постанові від 15 червня 2021 року в справі № 761/23325/17, юридична особа самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Визначення юридичної особи, поняття та порядок ліквідації чи реорганізації юридичної особи містяться у ст.ст. 80, 104, 111 ЦК України, ст.ст. 62, 66, 79, 92 ГК України. Згідно з цими нормами підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис закріплено у ст. 64 ГК України, згідно з якою підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Згідно з ч. 2 ст. 65 ГК України власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.

Відповідно до Положення про МВС України, затвердженого постановою КМУ від 28 жовтня 2015 року № 878, МВС України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

МВС України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у певних сферах.

Відповідно до покладених на нього завдань МВС України зокрема розробляє, організовує і здійснює комплекс профілактичних, лікувальних, оздоровчих та реабілітаційних заходів, спрямованих на охорону і зміцнення здоров`я осіб, які відповідно до законодавства мають право на медичне обслуговування в закладах охорони здоров`я МВС; здійснює управління закладами охорони здоров`я, що належать до сфери управління МВС (п/п 52 п. 4 Положення).

Наказом МВС України від 12 вересня 2024 року № 626 «Про організаційно-штатні зміни в МВС» затверджено Перелік змін у штатах МВС (т. 1 а.с. 119-130, 191-196).

Відповідно вказаного наказу Медичний реабілітаційний центр МВС України «Миргород» (на 100 ліжок для хворих на хвороби органів травлення) перейменовано у Медичний реабілітаційний центр МВС України «Миргород» (на 160 ліжок), відбулася реорганізація його структурних підрозділів, в тому числі було скорочено посаду заступника начальника центру з загальних питань та уведено посаду заступника начальника центру з розвитку (т. 1 а.с. 120).

На виконання наказу МВС України від 12 вересня 2024 року № 626 наказом тимчасово виконуючого обов`язки начальника МРЦ МВС України «Миргород» від 16 вересня 2024 року № 113/к/тр «Про організаційно-штатні зміни» було внесено відповідні зміни у штат МРЦ МВС України «Миргород», п. 2 зазначеного наказу визначено перелік та кількість посад, що скорочуються, п. 3 перелік та кількість посад, що вводяться до штатного розпису (т. 1 а.с. 131-133). Цього ж дня ОСОБА_1 із зазначеним наказом ознайомлено (т. 1 а.с. 135).

Крім зазначеного, на виконання вимог Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» 16 вересня 2024 року на адресу голови профспілкового комітету МРЦ МВС України «Миргород» було направлено інформацію про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників МРЦ МВС України «Миргород», в якій вказано причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також запропоновано у разі необхідності провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків звільнень (т. 1 а.с. 141).

16 вересня 2024 року ОСОБА_1 було вручено попередження про скорочення штату та заплановане звільнення, яким ОСОБА_1 повідомлено, що наказом МВС України від 12 вересня 2024 року № 626 «Про організаційно-штатні зміни в МВС», яким внесено ряд змін до штату МРЦ, зі штату МРЦ в адміністративно-управлінському персоналі скорочується посада заступника начальника центру з загальних питань, у зв`язку з чим на виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України, наказу т.в.о. начальника МРЦ Гуньки В.І. від 16 вересня 2024 року № 113/к/тр «Про організаційно-штатні зміни» внесення змін до штату закладу може призвести до звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України 18 листопада 2024 року. Одночасно з попередженням ОСОБА_1 було ознайомлено з переліком вакантних посад, що можуть бути запропоновані для його подальшого працевлаштування у випадку наявності відповідного рівня освіти, спеціальності та кваліфікації, а також наявності переважного права на залишення на роботі (т. 1 а.с. 41, 142).

Наказом МРЦ МВС України «Миргород» від 24 жовтня 2024 року № 92/г «Про створення комісії з питань проведення скорочення штату» з метою дотримання прав працівників, посади яких скорочуються, було створено вказану комісію, до функцій якої увійшло врахування переважного права на залишення на роботі, визначення категорій працівників, звільнення яких не допускається, а також визначення працівників, які будуть звільнені (т. 1 а.с. 143-144).

04 листопада 2024 року ОСОБА_1 було вручено повідомлення про вакантні посади, що пропонуються працівнику, від 28 жовтня 2024 року, яким запропоновано обрати будь-яку вакантну посаду для подальшого працевлаштування, що відповідає його рівню освіти, спеціальності, кваліфікації, досвіду та стажу роботи (т. 1 а.с. 42, 147).

05 листопада 2024 року ОСОБА_1 на ім`я тимчасово виконуючого обов`язки начальника МРЦ МВС України «Миргород» подав письмову заяву про переведення його на посаду заступника начальника центру з розвитку (т. 1 а.с. 148 ).

Згідно з протоколом № 3 засідання комісії з питань проведення скорочення штату від 12 листопада 2024 року вказану заяву було розглянуто та комісією вирішено рекомендувати роботодавцю відмовити ОСОБА_1 у задоволенні поданої ним заяви від 05 листопада 2024 року про переведення на посаду заступника начальника центру з розвитку у зв`язку з його невідповідністю кваліфікаційним вимогам, встановленим діючим законодавством України для згаданої посади (т. 1 а.с. 149-150).

12 листопада 2024 року ОСОБА_1 було вручено повідомлення № 33/9-968 про відмову у переведенні на посаду заступника начальника центру з розвитку, яке мотивовано невідповідністю кваліфікаційним вимогам, встановленим діючим законодавством України для згаданої посади. Одночасно позивачу запропоновано перевестись на одну із запропонованих посад, що відповідає його рівню освіти, спеціальності та кваліфікації (т. 1 а.с. 43-45, 151-153).

12 листопада 2024 року ОСОБА_1 на ім`я т.в.о. начальника МРЦ МВС України «Миргород» подав письмову заяву, в якій просив перевести його на посаду інженера з організації експлуатації та ремонту (т. 1 а.с. 46, 161).

Його заяву було розглянуто 13 листопада 2024 року комісією з питань проведення скорочення штату (протокол № 4) та за наслідками розгляду комісія вирішила рекомендувати роботодавцю відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про його переведення на посаду інженера з організації експлуатації та ремонту адміністративно-управлінського персоналу МРЦ у зв`язку з тим, що вказана посада не була вакантною станом на 12 листопада 2024 року (т. 1 а.с. 162-163).

13 листопада 2024 року ОСОБА_1 отримав повідомлення № 33/9-970 про відмову у переведенні на посаду інженера з організації експлуатації та ремонту адміністративно-управлінського персоналу МРЦ. У відповідності з вказаним повідомленням, наказом т.в.о. начальника МРЦ МВС України «Миргород» від 11 листопада 2024 року № 176/к/тр на посаду інженера з організації експлуатації та ремонту адміністративно-управлінського персоналу МРЦ з 11 листопада 2024 року був переведений ОСОБА_3 відповідно до раніше поданої ним заяви про переведення від 08 листопада 2024 року. Одночасно ОСОБА_1 було запропоновано перевестись на одну із вакантних посад, перелічених у цьому повідомленні, що відповідає його рівню освіти, спеціальності та кваліфікації (т. 1 а.с. 47-48, 164-165).

На підтвердження відсутності вакансії інженера з організації експлуатації та ремонту станом на 12 листопада 2024 року відповідачем було надано копію заяви про переведення на вказану посаду ОСОБА_3 , подану останнім до МРЦ МВС «Миргород» 08 листопада 2024 року, копію наказу МРЦ МВС «Миргород» від 11 листопада 2024 року № 176/8к/тр «Про переведення ОСОБА_6 » (т. 1 а.с. 166, 167).

Із супровідним листом від 06 листопада 2024 року № 33/9-947 МРЦ МВС «Миргород» до державного секретаря МВС України було направлено подання про звільнення з роботи заступника начальника центу з загальних питань МРЦ МВС «Миргород» ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 168-171), яке було погоджено (т. 1 а.с. 172, 173, т. 2 а.с. 37-38).

Наказом тимчасово виконуючого обов`язки начальника МРЦ МВС України «Миргород» від 15 листопада 2024 року № 216/к/тр «Про звільнення ОСОБА_4 » позивача було звільнено із займаної посади 18 листопада 2024 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 1 а.с. 49, 174, т. 2 а.с. 39)

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (ч. 6 ст. 43 Конституції України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у п.п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року в справі № 6-1264цс17 вказано, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Згідно з постановою Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року в справі № 577/3997/15-ц, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату працівників є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що відмовляючи йому у переведенні на посаду заступника начальника центру з розвитку, відповідач не врахував, що відповідно до п. 6 посадової інструкції заступника начальника з розвитку, заступник начальника повинен мати вищу освіту II рівня за ступенем магістра спеціальності галузі знань «Управління та адміністрування» або «Публічне управління» та адміністрування», або «Право», або за спеціальністю «Економіка» галузі знань «Соціальні та поведінкові науки», стаж роботи за фахом не менше 5 років.

Суд вважає, що дане твердження не заслуговує на увагу з наступних підстав.

Згідно з наданими позивачем документами про освіту ОСОБА_1 має диплом спеціаліста від 7 липня 1997 року № 510, відповідно до якого він закінчив Полтавський педагогічний інститут ім. В.Г. Короленка за спеціальністю «Початкове навчання і музичне виховання»; диплом від 16 лютого 2007 року НОМЕР_2 про закінчення Слов`янського коледжу Національного авіаційного університету, отримання базової вищої освіти за напрямом підготовки «Економіка і підприємництво» та здобуття кваліфікації бакалавра з економіки і підприємства; диплом від 27 січня 2011 року ТА № 39886905 про закінчення Полтавського національного технічного університету ім. Ю. Кондратюка, отримання базової вищої освіти за напрямом підготовки «Будівництво» та здобуття кваліфікації бакалавра будівництва; диплом від 31 травня 2012 року ТА № НОМЕР_3 про закінчення Полтавського національного технічного університету ім. Ю. Кондратюка, отримання повної вищої освіти за спеціальністю «Промислове і цивільне будівництво» та здобуття кваліфікації інженера-будівельника (т. 1 а.с. 22-25, т. 2 а.с. 17, 20, 23, 26).

Згідно з довідкою від 12 листопада 2024 року № 16 ОСОБА_1 навчається на 1 курсі другого (магістерського) рівня вищої освіти заочної форми навчання за кошти фізичних осіб за спеціальністю 281 Публічне управління та адміністрування освітньої програми Кадровий менеджмент навчально-наукового інституту публічного управління і післядипломної освіти Державного закладу «Луганський національний університет імені Тараса Шевченка» (т. 1 а.с. 26).

На підставі наказу від 18 серпня 2016 року № 837 о/с Міністерством внутрішніх справ України ОСОБА_1 за сумлінне ставлення до виконання посадових обов`язків, ініціативу та наполегливість було оголошено подяку (т. 1 а.с. 52).

Згідно з розділом VІ «Кваліфікаційні вимоги» Посадової інструкції заступника начальника центру з загальних питань, затвердженої 04 січня 2024 року т.в.о. начальника МРЦ МВС України «Миргород» Гунькою В.І., заступник начальника з загальних питань МРЦ повинен мати вищу технічну освіту і стаж роботи на керівних посадах не менше 5 років (т. 1 а.с. 27-30, т. 2 а.с. 53-56).

В той же час, розділом VІ «Кваліфікаційні вимоги» Посадової інструкції заступника начальника центру з розвитку, затвердженої 23 вересня 2024 року т.в.о. начальника МРЦ МВС України «Миргород» Гунькою В.І., заступник начальника повинен мати вищу освіту II рівня за ступенем магістра спеціальності галузі знань «Управління та адміністрування» або «Публічне управління та адміністрування», або «Право», або за спеціальністю «Економіка» галузі знань «Соціальні та поведінкові науки», стаж роботи за фахом не менше 5 років (т. 1 а.с. 31-35, 154-158, т. 2 а.с. 57-61).

Кваліфікаційні вимоги заступника начальника центру з розвитку, зазначені у вказаній посадовій інструкції, відповідають кваліфікаційним характеристикам, вказаним у Довіднику кваліфікаційних характеристик професій працівників Випуск 78 Охорона здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 29 березня 2002 року № 117 (т. 1 а.с. 159-160).

Таким чином, наявність освіти І рівня за ступенем бакалавра за напрямом підготовки «Економіка і підприємництво», отримання позивачем повної вищої освіти за спеціальністю «Промислове і цивільне будівництво», а також навчання на І курсі у вищому навчальному закладі з метою здобуття ІІ (магістерського) рівня вищої освіти за спеціальністю «Публічне управління та адміністрування» освітньої програми «Кадровий менеджмент» не дають ОСОБА_1 права займати посаду заступника начальника центру з розвитку.

Щодо думки позивача, що він має переважне право на зайняття вакантної посади інженера з організації та ремонту, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

У ч. 2 ст. 42 КЗпП України зокрема, визначено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалішим безперервним стажем роботи на цьому підприємстві, в установі, організації. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Тлумачення ст. 42 КЗпП України дає підстави для висновку, що переважне право на залишення на роботі при скороченні однорідних професій та посад визначається кваліфікацією і продуктивністю праці. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в ч. 2 ст. 42 КЗпП України, а також якщо це передбачено законодавством України. Застосування положень ст. 42 КЗпП України можливе серед всіх працівників, які обіймають ідентичні (тотожні, однакові) посади.

Однак, заяву про переведення його на вказану посаду ОСОБА_1 було подано 12 листопада 2024 року, в той час, коли наказом т.в.о. начальника МРЦ МВС України «Миргород» від 11 листопада 2024 року № 176/к/тр на посаду інженера з організації експлуатації та ремонту адміністративно-управлінського персоналу МРЦ з 11 листопада 2024 року вже було переведено іншу особу відповідно до раніше поданої заяви про переведення від 08 листопада 2024 року.

Обґрунтовуючи незаконність його звільнення, ОСОБА_1 послався на недотримання відповідачем положень ч.ч. 1-4 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» в частині ненадання первинній профспілковій організації не пізніше як за три місяці до його намічуваного звільнення відповідної інформації.

Так, дійсно, ліквідація, реорганізація підприємств, зміна форм власності або часткове зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці, можуть здійснюватися тільки після завчасного надання професійним спілкам інформації з цього питання, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення. Власник або уповноважений ним орган не пізніше трьох місяців з часу прийняття рішення проводить консультації з професійними спілками про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення (ч. 2 ст. 49-4 КЗпП України).

Суд звертає увагу, що у вказаній статті наведено вичерпний перелік випадків, коли роботодавець зобов`язаний проводити відповідні консультації з профспілковими організаціями, якими є скорочення чисельності або штату працівників при ліквідації, реорганізації підприємств, зміни форм власності або частковому зупинення виробництва. Вказаний перелік не поширюється на обставини даної справи. В свою чергу, КЗпП України не забороняє консультації роботодавця з профспілковими організаціями за власною ініціативою.

Згідно з ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

В той же час, суд враховує положення ч. 2 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у відповідності з якою у період дії воєнного стану норми ст. 43 КЗпП України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

Також позивач зазначав, що йому не було запропоновано всі вакантні посади, що не може бути свідченням дотримання процедури його звільнення.

На виконання ухвали суду про витребування доказів від 10 лютого 2024 року представником відповідача було надано копії штатного розпису МРЦ МВС «Миргород» станом на 16 вересня 2024 року, тобто на час винесення МРЦ МВС «Миргород» наказу № 113/к/тр «Про організаційно-штатні зміни» та попередження ОСОБА_1 про скорочення штату та заплановане звільнення, а також станом на 18 листопада 2024 року, тобто на день звільнення ОСОБА_1 із займаної посади.

Слід зазначити, що при порівняльному аналізі посад, зазначених у штатному розписі, та посад, запропонованих позивачу в попередженні про його майбутнє звільнення, судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_1 були запропоновані всі вакантні посади. Останній мав право вибору посад на власний розсуд, мав можливість з`ясувати у роботодавця кваліфікаційні вимоги до тієї чи іншої посади і з урахуванням здобутої ним освіти звернутися до відповідача із відповідною заявою про його переведення.

Таким чином, суд приходить до висновку, при звільненні ОСОБА_1 відповідачем було дотримано вимоги трудового законодавства та під час судового розгляду доведено законність його звільнення, а тому відмовляє позивачу у визнанні наказу про звільнення незаконним і поновленні його на роботі.

Вимога позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про поновлення на роботі, тому вона також задоволенню не підлягає.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (п. 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21, постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Звертаючись до суду з позовом про поновлення його на роботі на посаді заступника начальника МРЦ МВС «Миргород» з загальних питань, позивач одночасно просив визнати незаконними повідомлення про відмову у переведенні на посаду заступника начальника центру з розвитку та про відмову у переведенні на посаду інженера з організації та ремонту.

Суд вважає, що звертаючись до суду з вказаними вимогами, позивач обрав неналежний спосіб захисту, оскільки він не навів обґрунтованих доводів того, яким чином буде відновлено його права у разі визнання незаконними зазначених вище повідомлень.

З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 4, 13, 18, 141, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород», тимчасово виконуючого обов`язки начальника Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород» Гуньки Віктора Івановича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Міністерство внутрішніх справ України, про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 19 травня 2025 року.

Суддя: О. М. Вірченко