ПОСТАНОВА

Іменем України

08 травня 2025 року м. Кропивницький

справа № 387/200/23

провадження № 22-ц/4809/675/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Мурашка С. І., Чельник О. І.,

секретар судового засідання Діманова Н. І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач Тишківська сільська рада Новоукраїнського району Кіровоградської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 14 січня 2025 року у складі головуючого судді Майстера І. П.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, відзиву на позов і рішення суду першої інстанції.

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Тишківської сільської ради та ОСОБА_2 , в якому просила визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , посвідчений в.о. старости Федорівського старостинського округу Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області Шевченко М. Д. 11 лютого 2020 року, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №6.

В обґрунтування позову зазначено, що позивачка народилася в с. Федорівка Добровеличківського району Кіровоградської області. Її батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

За життя мати позивачки, ОСОБА_3 , склала заповіт, який 18.07.2013 було посвідчено секретарем Федорівської сільської ради Кириченко С. М. За цим заповітом на випадок своєї смерті вона заповіла земельну ділянку, належну їй на підставі Державного акту на право приватної власності на землю І-КР №022945, ОСОБА_5 , в розмірі 5,81 га, ОСОБА_1 , в розмірі 3,00 га, та ОСОБА_2 , в розмірі 3,00 га.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Після смерті матері позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та дізналася, що спадкодавець 11.02.2020 склала інший заповіт, згідно з яким зазначену вище земельну ділянку загальною площею 11,81 га заповіла ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 вважає, що заповіт, складений її матір`ю 11.02.2020, має бути визнано недійсним, оскільки волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її реальній волі під час складання.

Це пов`язано з тим, що ОСОБА_3 мала психічне захворювання та не могла власноручно підписати оспорюваний заповіт, а уповноважена посадова особа органу місцевого самоврядування під час посвідчення заповіту не визначив обсяг цивільної дієздатності спадкодавця.

З урахуванням зазначеного, позивачка вважає, що спадкоємець ОСОБА_2 використав хворобливий стан ОСОБА_3 на свою користь, а відтак наявні підстави для задоволення її позовних вимог.

У відзиві на позов представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Мельник О. О. просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Вказала, що ОСОБА_3 склала оспорюваний заповіт за власною волею та внутрішнім переконанням. Заповіт був посвідчений в.о. старости Федорівського старостинського округу Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області 11.02.2020 та зареєстрований у реєстрі за №6. ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Протягом двох років з моменту посвідчення заповіту до її смерті вона не скасувала оспорюваний заповіт, чим позбавила ОСОБА_1 права на спадкування. Заповідач має право без зазначення причин позбавити будь-кого з спадкоємців за законом права на спадкування, і в такому разі ця особа не має права на спадщину (а.с. 87-90).

Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області 14 січня 2025 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Тишківської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, прийшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до Тишківської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсними, через недоведеність позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Оніщук Володимир Іванович, подала до Кропивницького апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області 14 січня 2025 року та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

В обгрунтвання вимог скарги зазначає, що ОСОБА_3 з березня місяця 2019 року, у зв`язку із станом психічного здоров`я, потребувала психіатричної допомоги у вигляді обстеження стану психічного здоров`я та відповідного лікування, але через неналежний догляд за нею з боку ОСОБА_2 не отримала рекомендованих медичних послуг. Саме тому волевиявлення ОСОБА_3 , на час складання оспорюваного заповіту, не було вільним і не відповідало її волі, а відповідач ОСОБА_2 фактично використав хворобливий стан матері на свою користь.

Судом першої інстанції не встановлено у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, та не надано належної оцінки доказам сторін, а тому оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права, а тому є таким, яке необхідно скасувати.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін. Зазначила, що з моменту посвідчення заповіту і до моменту смерті заповідачки пройшло 2 роки, за які ОСОБА_3 не відмінила та не скасувала оспорюваний заповіт. Крім того зазначила, що матеріали справи не містять категоричного висновку експертизи, а наявна в матеріалах справи медична документація не вказує, що ОСОБА_3 не була здатною в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, а саме станом на день посвідчення заповіту (а.с.208-211 том 1).

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши пояснення позивачки, представника позивачки адвоката Оніщука В. І., представника відповідача Мельник О. О., вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 22.07.1964, виданого Федорівською сільською радою Добровеличківського району Кіровоградської області, ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Федорівка Добровеличківського району Кіровоградської області. Її батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с.17 том 1).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 10.11.1973, виданого Федорівським сільським ЗАГСом Добровеличківського району Кіровоградської області, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 . Його батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_3 (а.с.45 том 1).

Відповідно до копії Державного акту на право приватної власності на землю серії I-КР №022945, ОСОБА_3 на праві приватної власності належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва кадастровий номер :02:000:0558, площею 11,81 га, яка розташована на території Федорівської сільської ради (а.с.54 том 1).

Згідно з випискою з медичної карти стаціонарного хворого №1211 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зазначено діагноз останньої: транзиторна ішемічна атака, судинна старча деменція, розлади психіки та поведінки (психомоторне збудження), моторна афазія, цукровий діабет 2 типу (середньої важкості, компенсований), хронічна ішемічна хвороба серця, гіпертонічна хвороба. Психо-неврологічний статус: свідомість ясна, фіксована на своїх відчуттях; пам`ять порушена, не орієнтується в собі та в оточенні (не розуміє, де знаходиться); минулі події згадує з труднощами (а.с.6 том 1).

Згідно з випискою з медичної карти стаціонарного хворого терапевтичного відділення №1330 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , встановлено клінічний діагноз цукровий діабет (а.с.8-9 том 1).

З виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №4116 встановлено, що ОСОБА_3 має такий діагноз: ішемічна хвороба серця (ІХС), а також атеросклеротичний та діабетичний кардіосклероз, цукровий діабет (а.с.10 том 1).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого повторно 11.10.2022 Добровеличківським ВДРАЦС у Новоукраїнському районі Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_5 в с. Федорівка Новоукраїнського району Кіровоградської області (а.с.21 том 1).

Після смерті ОСОБА_3 у приватного нотаріуса Новоукраїнського району Кіровоградської області Левітчук Г. Б. заведена спадкова справа №230/2022 (а.с.36-55 том 1).

Із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 до приватного нотаріуса Новоукраїнського району Кіровоградської області Левітчук Г. Б. звернулись ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.37-38 том 1).

18 липня 2013 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким на випадок своєї смерті заповіла земельну частку, належну їй згідно Державного акту на право приватної власності на землю І-КР №022945 виданого 08 серпня 2002 року, - ОСОБА_5 , в розмірі 5,81 га, в розмірі 3,00 га - ОСОБА_1 , в розмірі 3,00 га - ОСОБА_2 (а.с.11 том 1).

Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №69690125 від 09.08.2022 у Спадковому реєстрі наявні заповіти, посвідчені ОСОБА_3 : №63056099 - стан чинний; № 65529633 - скасований за заявою № .02.2020; № 65529675 - чинний (а.с.13-14 том 1).

11.02.2020 ОСОБА_3 подала до виконкому Тишківської с/р в. о. старости Шевченку М. Д. заяву, в якій просила відмінити заповіт, складений нею 18.07.2013, зареєстрований в реєстрі за №74. На вказаній заяві в.о. старости ОСОБА_8 засвідчив підписи ОСОБА_3 , свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10 (а.с.23 том 1).

Зі змісту заповіту від 11.02.2020, посвідченого ОСОБА_8 , в.о. старости Федорівського старостинського округу Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області, зареєстрованого в реєстрі за №6, з`ясовано, що ОСОБА_3 заповіла у власність земельну ділянку відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії I-КР №022945, виданого 08.08.2002 року, розміром 11,81 га (кадастровий номер :02:000:0558), яка розміщена на території Тишківської сільської ради Федорівського старостинського округу Добровеличківського району Кіровоградської області - Грицюку А.П. (а.с.22 том 1).

Згідно довідки КНП "Добровеличківська лікарня" від 02.02.2023 №50/01-15, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка проживала в с. Федорівка Новоукраїнського району Кіровоградської області, перебувала на диспансерному обліку у лікаря-психіатра КНП "Добровеличківська лікарня" з 25.05.2021 з діагнозом: шифр F00/9 (G30.9) деменція при хворобі Альцгеймера (неуточнена). Взята на облік після одного (єдиного) звернення з консультативною метою під час лікування в терапевтичному відділенні. В подальшому до психіатра не зверталась (а.с.34 том 1).

Зі змісту довідки Тишківської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області №02-42-50 від 05.08.2022 з`ясовано, що ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1965 року і до дня смерті проживала в житловому будинку, була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Виписана з житлового будинку у зв`язку зі смертю. Протягом 6 місяців з дня смерті в зазначеному будинку проживав її син ОСОБА_2 , який там жив з 1973 року. Від імені покійної у виконкомі Федорівського старостинського округу Тишківської сільської ради посвідчувався заповіт за № 6 від 11.02.2020 (а.с.40 том 1).

Відповідно до інформації Кропивницької філії судових експертиз ДУ "Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України" від 14.03.2024 №174 зазначено, що за відсутності всіх медичних документів, неможливо винести експертне рішення, матеріали були повернуті до суду без виконання (а.с.80 том 2).

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні надав показання, що є другом позивачки та часто приїздить до неї, щоб допомагати по господарству. Також він періодично проживав із нею з 2017 по 2019 роки. Свідок зазначив, що був знайомий за життя з ОСОБА_3 , яка важко хворіла і не могла ні писати, ні читати, а часом і не впізнавала його. Він неодноразово возив ОСОБА_3 до лікарні на своєму автомобілі. Свідок знає відповідача ОСОБА_2 та зазначає, що не має з ним жодних стосунків. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мали конфлікти. ОСОБА_12 та ОСОБА_13 старший били ОСОБА_14 . Свідок також возив ОСОБА_3 до лікарні, оскільки вона поламала руку коли тікала від ОСОБА_13 . ОСОБА_3 проживала з ОСОБА_2 в одному будинку, і він зачиняв її там на замок. ОСОБА_1 неодноразово писала заяви до сільської ради та поліції, оскільки її брати не допускали до матері. У 2020 році ОСОБА_15 суд визнав винним у його побитті. ОСОБА_16 також говорив, що зробив заповіт, тому свідок вважає, що ОСОБА_3 не виявляла волевиявлення щодо складення оспорюваного заповіту на ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні надала показання, що знайома з ОСОБА_1 та є колишньою сусідкою. Вона пам`ятає, що була присутня під час складання заповіту ОСОБА_3 у приміщенні сільської ради. Свідком їй запропонував бути голова сільської ради ОСОБА_8 . Пам`ятає, що також була присутня свідок ОСОБА_17 , але вона померла. Заповіт складався в присутності голови сільської ради ОСОБА_8 . Свідок повідомила, що ОСОБА_3 була при розумі, чітко відповідала на запитання і усвідомлювала, що підписує. Заповідачка зазначала, що все заповідає ОСОБА_18 . Під час складання заповіту ОСОБА_2 в приміщенні не було, але він перебував десь поруч.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні зазначив, що пам`ятає процес складання заповіту ОСОБА_3 . Він зазначив, що під час його головування в сільській раді ОСОБА_1 неодноразово зверталася на гарячу лінію, оскільки ворогувала з ОСОБА_2 . Коли свідок був вдома, ОСОБА_3 його особисто попросила скласти заповіт. ОСОБА_2 привіз матір до приміщення сільської ради, і свідок роз`яснив їй зміст заповіту в присутності двох свідків. Він також роз`яснив, що старша донька та позивачка не будуть включені до заповіту. Текст заповіту зачитувався вголос. ОСОБА_19 розмовляла нормально, і свідок не помітив жодних відхилень у її свідомості.

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (частина перша статті 1223 ЦК України).

За змістом статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним та визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке саме положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 1267 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Необхідно враховувати, що як заінтересовані особи, повноважні пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України, можуть розглядатися виключно особи, суб`єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів), порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно із частиною першою статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц, від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 та від 22 грудня 2021 року у справі № 350/792/20.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначала, що під час складення оспорюваного заповіту від 11.02.2020 ОСОБА_3 мала захворювання психіки, була дезорієнтована, погано спілкувалась, не могла чітко сформулювати свої речення, мала порушення пам`яті, тому не усвідомлювала значення своїх дії, не могла керувати ними, тобто бажання заповідачки не було вільним та не відповідало її волі, що є підставою для визнання заповіту недійсним (стаття 225 ЦК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами, що спадкодавиця на час підписання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, її волевиявлення не було вільним та не відповідало її волі.

З матеріалів справи відомо, що під час розгляду справи судом першої інстанції за клопотанням представника позивача у справі ухвалою Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 19 жовтня 2023 року призначено посмертну судово-психіатричну експертизу для для визначення наявності або відсутності у ОСОБА_3 можливості в момент вчинення оспорюваного правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до статті 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України.

Листом Кропивницької філії судово-психіатричних експертиз державної установи "Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України" від 14.03.2024 №134 повідомлено суд, що у зв`язку із відсутністю всіх медичних документів, не можливо винести експертне рішення, а тому матеріали справи повернуті до суду без виконання.

Повторних клопотань про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи в іншій експертній установі від сторони позивачки до суду не надходило.

Матеріали цієї цивільної справи не містять категоричного висновку експерта, на підставі якого можна дійти висновків, що померла ОСОБА_3 у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Водночас, як вірно зазначив суд першої інстанції, свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_10 в судовому засіданні надали показання, що заповідачка ОСОБА_3 під час укладення спірного заповіту усвідомлювала значення своїх дій та проявляла волевиявлення щодо його укладення. Крім того, свідок ОСОБА_8 пояснив, що зачитував ОСОБА_3 зміст заповіту та роз`яснював їй наслідки укладення.

Тому оцінку доказів суд здійснив відповідно до вимог статті 89 ЦПК України (оцінка доказів).

Колегія суддів зазначає, що відсутні правові підстави для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки позивачкою не надано доказів абсолютної неспроможності спадкодавця в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій.

Висновки суду не суперечать висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц, у постанові Верховного Суду від 01 вересня 2022 року у справі № 554/7697/19.

Оспорюваний заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та порядку укладення, оскільки він підписаний особисто спадкодавцем, у ньому зазначено місце його складення, дату й місце його посвідчення уповноваженою на те особою, яка перевірила дієздатність заповідача і з`ясувала його дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок його смерті.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка належними та допустимими доказами не довела, що при посвідченні оспорюваного заповіту ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними та що у неї було відсутнє волевиявлення на вчинення спірного правочину.

Відповідно до частин першої-четвертої, шостої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають матеріалам справи та встановленим судом обставинам, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначив характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки оскаржене судове рішення залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення, підстави для розподілу судових витрат, передбачені ст. 141 ЦПК відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Оніщук Володимир Іванович, залишити без задоволення.

Рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 14 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 19.05.2025.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді С. І. Мурашко

О. І. Чельник