Справа № 182/3306/24
Провадження № 2/0182/2463/2025
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13.05.2025 року м. Нікополь

Суддя Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Кобеляцька - Шаховал І.О., розглянувши у спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про зменшення розміру аліментів -

В С Т А Н О В И В:

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про зменшення розміру аліментів.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 25 серпня 2012 року він уклав шлюб з ОСОБА_4 , який вони зареєстрували у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по Нікопольському району Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 40. Після реєстрації шлюбу дружина змінила своє дошлюбне прізвище на його - « ОСОБА_5 ». Від шлюбу мають сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюбні відносини з відповідачкою не склались і шлюб було розірвано на підставі рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2014 року. На підставі виконавчого листа, виданого Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області від 14 травня 2013 року по цивільній справі № 182/1465/13-ц, з нього було стягнуто на користь ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 19.03.2013 року і до повноліття дитини. Нікопольським ВДВС, на підставі вищезазначеного виконавчого листа, було відкрито виконавче провадження і з того часу з його заробітної плати щомісяця стабільно утримується 1/4 частина його заробітку в якості аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_8 . 24 березня 2018 року він уклав шлюб з ОСОБА_9 , який було зареєстровано у Нікопольському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 106. Після реєстрації шлюбу дружина взяла його прізвище « ОСОБА_5 ». У шлюбі з ОСОБА_3 вони мають двох спільних малолітніх дітей: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Його дружина ОСОБА_3 , у зв`язку з народженням ІНФОРМАЦІЯ_5 другої дитини сина ОСОБА_12 , на даний час є тимчасово непрацездатною, оскільки перебуває в декретній відпустці по досягненню дитиною 3-х років, що підтверджується розпорядженням по ТОВ «Інтерпайп Ніко Тьюб» № 998 ос від 13 листопада 2023 року про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Дружина, перебуваючи в декретній відпустці, не отримує жодних прибутків (доходів), окрім державної допомоги при народженні дитини. Він сумлінно виконує свій батьківський обов`язок щодо надання матеріальної допомоги на утримання малолітнього сина від першого шлюбу ОСОБА_6 , стабільно сплачуючи аліменти на користь його матері ОСОБА_7 . Тому, враховуючи той факт, що на його утриманні на даний час перебувають ще й двоє малолітніх дітей від другого шлюбу: ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , а також дружина ОСОБА_3 , яка перебуває в декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років, його сімейний та матеріальний стан, порівняно з часом ухвалення судом рішення про стягнення з нього аліментів на утримання малолітнього сина від першого шлюбу ОСОБА_8 , значно змінився. Таким чином, на підставі викладеного, змушений звернутись до суду та просить зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього, на підставі виконавчого листа, виданого Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області від 14 травня 2013 року по цивільній справі № 182/1465/13-ц на утримання малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 1/4 частини до 1/10 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця. Окрім цього, просить суд стягнути з відповідачки на свою користь судовий збір, який було сплачено при подачі позову до суду.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2024 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.21-22).

Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно позовну заяву з додатками до неї отримала, про що свідчить поштове повідомлення, та подала до суду відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги не визнає та проти задоволення позову заперечує. При цьому, вказує, що позивач як батько дитини батьківський обов`язок щодо утримання дитини не виконував, що й змусило її звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів в примусовому порядку. Однак, незважаючи на примусове стягнення аліментів, позивач все одно в повному обсязі покладений на нього обов`язок не виконує, оскільки має значну суму заборгованості зі сплати аліментів та на підтвердження даного факту долучає довідку ВДВС. Окрім цього, позивач як батько дитини, життям свого сина не цікавиться та участі в його вихованні не приймає, фактично, з часу припинення спільного проживання, дитина батька бачила лише декілька разів. Також, відповідачка у відзиві на позовну заяву вказує на те, що з поданих документів, в тому числі, довідок, не вбачається, що матеріальна та фінансова сторона позивача є скрутною та він не має можливості сплачувати аліменти у визначеному законом розмірі. Тому, на підставі викладеного, просить суд в задоволенні позову відмови в повному обсязі (а.с.28-30).

Третя особа ОСОБА_3 про розгляд справи була повідомлена належним чином, своїм правом, визначним цивільно-процесуальним законодавством, скористалась та подала до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити за її відсутності та проти задоволення позову не заперечує (а.с.27).

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

У відповідності до ч.2 ст.51 Конституції України та статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Приписами ст.141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей і проживання батьків окремо від них не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дітей.

Відповідно до ст.5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11), кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання.

Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Виходячи з вищенаведеного, сторони мають рівні права та обов`язки по утриманні та матеріальному забезпеченні дітей, а отже не тільки позивач, але й відповідач зобов`язані утримувати своїх малолітніх (неповнолітніх) дітей.

Як встановлено судом, 25 серпня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Нікопольському району Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області складено актовий запис № 40 (а.с.4) та після реєстрації шлюбу дружина змінила своє дошлюбне прізвище на « ОСОБА_5 ». Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5). Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 було розірвано (а.с.6). На підставі виконавчого листа, виданого Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області від 14 травня 2013 року по цивільній справі № 182/1465/13-ц, з ОСОБА_1 було стягнуто на користь ОСОБА_7 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 19.03.2013 року і до повноліття дитини (а.с.7-8).

Позивач як на підставу звернення до суду з даним позовом посилається на те, що він 24 березня 2018 року уклав шлюб з ОСОБА_9 , який було зареєстровано у Нікопольському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 106 та після реєстрації шлюбу дружина взяла прізвище « ОСОБА_5 » (а.с.9). Від шлюбу подружжя мають двох дітей: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.10-11), які перебувають на його утриманні. Окрім цього, на утриманні позивача перебуває і його дружина, яка не працює, доходу немає, оскільки знаходиться в декретній відпустці по догляду за дитиною по досягненню трирічного віку.

Суд, ознайомившись з викладеними обставинами та підставами звернення до суду з позовом, вважає, що всі твердження позивача є надуманими та до уваги не приймаються, оскільки, у відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і обов`язок виховувати дитину, піклуватись про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Таким чином, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими.

Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст.141 СК України, батьки мають рівні права і обов`язки щодо дитини, в тому числі, й щодо її утримання.

Згідно § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України», зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст.35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (п.п.3, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України»).

При визначенні розміру аліментів, суддя враховує рівність прав та обов`язків батьків щодо дітей, у відповідності до ст.141 СК України.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Отже, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним, закон надає право платнику аліментів звернутися до суду про зміну розміру аліментів.

З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому, суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів.

Так, позивач, звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, посилається на те, що з нього стягуються аліменти в примусовому порядку на утримання дитини від першого шлюбу, хоча, він одружився вдруге та має на своєму утриманні двох неповнолітніх дітей та дружину. Той факт, що позивач на даний час має трьох неповнолітніх дітей та дружину, яка не працює та перебуває в декретній відпустці, у суду сумніву не викликає, однак, позивачем належних та допустимих доказів щодо утримання дітей від другого шлюбу та дружини надано не було, оскільки відповідними доказами це не підтверджено, а рішення суду, виконавчий лист чи судовий наказ, а також постанови про примусове стягнення по іншим виконавчим документам до матеріалів справи долучено не було. Тобто, всі посилання позивача на погіршення його майнового стану, у зв`язку з народженням дітей від іншого шлюбу, без долучення відповідних доказів на підтвердження даних обставин, не може бути підставою для зменшення аліментів дитини від першого шлюбу. Фактично, викладені обставини свідчать про те, що посилання на факи, викладені в позові, носять суто формальний характер та не можуть бути підставою для зменшення розміру аліментів дитини, народженої в іншому шлюбі.

Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

При цьому, такі положення закону не виключають одночасного настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійної, не залежної від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів.

Проте, окремо факт народження ще однієї дитини не змінює сімейний стан та не свідчить про погіршення матеріального стану.

Сама по собі обставина того, що розмір щомісячних доходів позивача більший за розмір доходів відповідача при рівності інших умов (вік, стан здоров`я, матеріальний стан) не може впливати на баланс рівності обов`язку батьків щодо дитини, а лише може бути стимулюючою обставиною для відповідача вживати заходів щодо збільшення власних доходів, що за таких умов, може бути підставою для зміни розміру стягуваних аліментів у майбутньому.

Тому, суд також враховує, що виховування дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, а особливо на перших роках її життя, у зв`язку з чим, певним чином, з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дитини, таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного, в даному випадку матір.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, враховуючи вимоги чинного законодавства, а також той факт, що стороною позивача не доведено, що його майновий стан змінився, при цьому, будь-який розрахунок, щодо часток стягуваних аліментів, а в даному випадку на трьох дітей та дружину, суду надано не було, тобто фактично із матеріалів справи вбачається, що відносно позивача, відкрите єдине виконавче провадження щодо стягнення аліментів на користь відповідачки по справі на утримання сина ОСОБА_8 , в розмірі 1/4 частини, а будь-які інші докази та наявність інших виконавчих проваджень, згідно яких можливо були здійснити та застосувати розмір часток, позивачем, надано не було. Тобто, стороною позивача не надано та не підтверджено належними та допустимими доказами, погіршення його майнового стану, у тому числі, у зв`язку з народженням дітей від іншого шлюбу. При цьому, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою.

До таких висновків дійшов Верховний суд у Постанові від 16.09.2020 року справа № 565/2071/19.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Тому, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для застосування ст.192 СК України, шляхом зменшення розміру аліментів та як наслідок в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.191, ч.1 ст.192 СК України, ст.ст.10, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про зменшення розміру аліментів відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал