справа № 570/6203/23
провадження № 2/570/87/2025
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

22 травня 2025 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

її представника адвоката Бойчук О.П.,

відповідача ОСОБА_2 ,

його представника адвоката Спічек Г.В.,

представника служби у справах дітей Козлюк І.І.,

секретаря судового засідання Ганцева В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області /м.Рівне, вул.C.Петлюри, 10/ в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , третя особа: орган опіки та піклування Білокриницької сільської ради Рівненського району Рівненської області до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав,

у с т а н о в и в:

покликаючись на неналежне виконання своїх батьківських обов`язків відповідачем позивач у поданій до суду 19 листопада 2023 року позовній заяві просить позбавити відповідача батьківських прав відносно їх доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути понесені судові витрати у виді сплаченого судового збору у розмірі 1 073 грн. 60 коп.

Відповідач відзив на позов не подав.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала.

По суті спору показала, що з відповідачем разом не проживають з дворічного віку доньки. Позивач перебуває в іншому шлюбі, де народилася друга дитина та він усиновив 3 дітей дружини. Зазначає, що відповідач самоусунувся від виховання, піклування, утримання дитини, не цікавиться її життям та потребами протягом останніх семи років. Батько, достеменно знаючи про місце проживання дитини, не шукав способів поспілкуватися та навідатися до дитини, цікавитися її життям. Пояснює, що дочка називає батьком чоловіка позивачки, який має намір усиновити дитину.

Представник позивача адвокат Олена Бойчук, підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, стверджує, що під час судового розгляду знайшло підтвердження умисне ухилення відповідача від покладених на нього законом обов`язків по вихованню та розвитку малолітньої доньки.

Вказує, що відповідач ще до моменту розірвання шлюбу сторін покинув дружину та малолітню дитину, почав проживати з іншою жінкою та виховувати разом з нею її дітей від попереднього шлюбу, що підтверджується рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 20 грудня 2022 року /цивільна справа №570/4715/22/. Вважає, що висновок органу опіки та піклування, який міститься у матеріалах справи, є мотивований, обгрунтований, винесений на підставі відомостей та документів, які стосуються справи, а тому задоволення позову відповідає інтересам дитини.

Відповідач у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову.

Пояснює, що хоч і усиновив трьох неповнолітніх дітей своєї дружини, мають спільну дитину, проте бажає брати участь в вихованні та житті доньки, заперечує проти позбавлення батьківських прав, дуже любить доньку і хоче її бачити, не ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, оскільки і надалі має намір спілкуватися з нею та брати участь в її вихованні та утриманні. Зазначає, що з квітня 2017 року сплачує аліменти на утримання дитини, не має заборгованості зі сплати аліментів, готовий надати згоду на зміну прізвища дитини, якщо це в її інтересах, готовий на певний час відмовитися від побачень з дитиною для стабілізації її психо-емоційного стану. Крім цього, звертався у школу, щоб шкільний психолог надала психологічну допомогу дитині.

Представник відповідача адвокат Галина Спічек вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити у зв`язку з необгрунтованістю та безпідставністю.

Позивач, бажаючи позбавити відповідача батьківських прав щодо їхньої спільної дочки ОСОБА_3 , робила все для цього: у позовній заяві повідомила недостовірні відомості, що він матеріально не допомагає утримувати дитину; вона не розповідала дочці про її біологічного батька; чинила перешкоди їхнім зустрічам; не зверталася в органи опіки і піклування із заявою про спонукання батька виконувати батьківські обов`язки; попросила дочку піти на побачення з батьком, але при цьому сказала, що він поганий і може щось погане їй зробити; звернулася до психолога не з проханням покращити психологічний стан дитини, а визначити її психо-емоційний стан та діагностувати відносини з батьками; не дала номер телефона доньки, щоб батько міг спілкуватися по телефону; не прийняла подарунки від батька, що однозначно треба розцінити як перешкоди батьку e виконанні його батьківських обов`язків. Просить суд критично оцінити висновок служби у справах дітей, оскільки він викликає сумніви у його достовірності. Звертає увагу суду, що позбавлення батьківських прав є виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків.

Представник служби у справах дітей Ірина Козлюк позов підтримує, вважає, що за обставин, що склалися, позбавлення відповідачів батьківських прав є доцільним та відповідатиме інтересам малолітньої ОСОБА_3 .

Дитина ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснила, що про тата ОСОБА_2 мама розповіла нещодавно, бачитися з ним не хоче, боїться його, мама сказала, що він поганий і може щось їй погане зробити. Вважає своїм батьком ОСОБА_8 , який проживає з матір`ю.

Допитаний у судовому засіданні психолог ОСОБА_9 пояснила суду, що до неї звернулася позивач і попросила провести діагностику психологічного стану доньки ОСОБА_3 та її ставлення до батька. Стверджує, що дитина спокійно розповідала про маму, сестричку, малювала сім`ю, а на запитання про тата починала плакати, тривожитися. Не хоче спілкуватися зі своїм біологічним батьком, боїться, що її заберуть від мами.

Суд встановив такі обставини.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 вересня 2012 року до 15 вересня 2017 року (справа №569/9861/17).

Позивач та відповідач є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 25.04.2015 року/.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 березня 2018 року у справі №569/5813/17 ухвалено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі одного прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку з послідуючим збільшенням, відповідно до Закону України «Про державний бюджет України», починаючи з дня подачі позову до суду 11 квітня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття та аліменти на її утримання в розмірі по 850 грн. щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду 11 квітня 2017 року і до досягнення донькою трьохрічного віку.

Відповідно до листа Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному №225476 від 03 вересня 2024 року заборгованість зі сплати аліментів згідно з виконавчим листом №569/5813/17, виданого 08.05.2018 Рівненським міським судом Рівненської області за період з 18.05.2012 по 31.08.2024 становить 1 491 грн. 48 коп.

Згідно з довідкою №402 від 24 жовтня 2023 року ОСОБА_3 навчається у Рівненському ліцеї №15 Рівненської міської ради з 01 вересня 2021 року. Вихованням дитини займається мама ОСОБА_1 , вона цікавиться її успіхами, враховує рекомендації вчителя. За два роки навчання батько дитини ОСОБА_2 успіхами дитини не цікавився, з ліцею не забирав, батьківські збори не відвідував.

Акт обстеження умов проживання №76 від 09 листопада 2023 року служби у справах дітей Городищенської сільської ради Рівненського району Рівненської області встановлює, що ОСОБА_1 проживає у власному будинку АДРЕСА_1 зі своїми дітьми та чоловіком, який мобілізований до лав ЗСУ. Умови проживання задовільні, донька ОСОБА_3 має власну кімнату, обладнану всім необхідним для розвитку та навчання. Емоційний стан дітей задовільний. Стосунки у ОСОБА_3 з вітчимом дуже хороші.

31 січня 2024 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до органів опіки та піклування Білокриницької сільської ради із заявою щодо надання висновку з питань участі у вихованні дитини, про встановлення днів та годин побачення зі своєю малолітньою донькою.

19 березня 2024 року затверджений висновок органу опіки та піклування Білокриницької сільської ради Рівненського району Рівненської області щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Разом з тим, у висновку зазначено, що комісією з питань захисту прав дитини встановлено, що ОСОБА_2 не ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, оскільки має намір і надалі спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні та утриманні.

Відповідно до психологічного висновку дитячого психолога ОСОБА_9 від 02 квітня 2024 року, ОСОБА_3 не вважає біологічного батька членом своєї сім`ї, він не бере участі у вихованні ОСОБА_3 , спілкування з ним відсутнє. Під час запитань про батька настрій ОСОБА_3 змінився, вона почала плакати, розповіла, що бачила його один раз. Після того у ОСОБА_3 з`явився страх, що біологічний батько зможе нашкодити їй чи мамі. ОСОБА_3 не бажає спілкуватися і бачитися зі своїм біологічним батьком, оскільки не знає його, не спілкувалася ніколи з ним, а після зустрічі з батьком відчуває страх та тривогу.

08 листопада 2024 року відповідач звернувся з письмовою заявою до директора Рівненського ліцею №15 з проханням про допомогу психолога налагодити їхні стосунки з донькою ОСОБА_3 .

З відповіді №510 від 05 грудня 2024 року встановлено, що навчальний заклад не може забезпечити психологічний супровід дитини, адже від 01.10.2024 у ліцеї місце практичного психолога вакантне. Однак про ситуацію повідомлений класний керівник 4-Г класу Марта Кирильчук , до якої можна звернутися у разі потреби.

Свідок ОСОБА_16 пояснив суду, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з позивачем, мають спільну дитину, також він має доньку від попереднього шлюбу - практично однолітку ОСОБА_3 і вони разом товаришують. Стверджує, що дитину дружини від першого шлюбу вважає своєю донькою, турбується про неї і вона називає його татом. Заперечує щодо зміни прізвища ОСОБА_3 без офіційного усиновлення, однак вказує, що без усиновлення менше дитину любити не буде. Стверджує, що коли возив ОСОБА_3 на побачення з біологічним батьком, вона поверталася в сьозах.

Свідок ОСОБА_15 зазначила, що є сестрою відповідача, якому ОСОБА_3 була дуже бажаною дитиною. Пояснює, що брат має добрий характер, любить дітей, хвилюється через ситуацію з донькою. Вважає, що позивач перешкоджає братові у належному вихованні доньки ОСОБА_3 , оскільки налаштовує дитину проти нього, не бере жодних подарунків та не повідомила про зміну їхнього місця проживання.

Свідок ОСОБА_14 - дружина відповідача підтвердила показання свідка ОСОБА_15 . Пояснила суду, що відповідач усиновив її дітей, які самі захотіли, щоб він був їх батьком. Зазначає, що відповідач тривалий час був за кордоном, тому не мав можливості звертатися до служби у справах дітей для визначення графіку побачень з дитиною. Стверджує, що купували разом подарунки, але колишня дружина їх не брала, не дозволяла зустрічатися з донькою. Про життя ОСОБА_3 вони знають з розповідей бабусі-мами позивача, з якою вона разом працює, однак для них було несподіванкою, що дівчинка не знала, хто її рідний батько. Пояснює, що коли чоловік дізнався про нову сім`ю позивача, то прийняв рішення почекати, поки Віра трохи виросте, щоб нормально з нею поспілкуватися.

Її показання повністю підтвердила свідок ОСОБА_13 - мати відповідача.

Суд застосував такі норми права.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці /ч.1 ст.12 Закону України "Про охорону дитинства"/.

Відповідно до ч.2, 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини /ст.15 Закону України "Про охорону дитинства"/.

Відповідно до ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно з ч.1, 2 ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Ст.150 цього Кодексу зобов"язує батьків піклуватися про виховання дитини, про її здоров`я, фізичний, духовний розвиток, готувати до самостійного життя. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття /ст.180 СК України/.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності /ч.1 ст.155 СК України/.

Відповідно до ст.164 СК України підставою для позбавлення батьківських прав є ухилення батьків від виконання ними своїх обов`язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини /ст.166 СК України/.

Суд дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог.

Розглядаючи справу, суд визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідив подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою.

Відповідно до ст.12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.76,77 ЦПК України). Згідно вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається на учасників справи. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідатиме встановленому ст.6 Конвенції принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ч.4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо, зокрема позбавлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Тобто висновок органу опіки і піклування в будь-якому разі не повинен носити формальний і однобічний характер, оскільки вирішуються питання про права та обов`язки батька і дитини.

Згідно з ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією ООН про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України).

П.50 Керівних принципів Комітету міністрів Ради Європи щодо судочинства, дружнього до дитини стверджує, що до всіх процесуальних дій, у яких беруть участь діти, має застосовуватися принцип невідкладності задля отримання швидкої відповіді і якнайкращого захисту інтересів дитини з дотриманням принципу верховенства права. Затягування розгляду справи негативно впливає на дітей та їхній розвиток. Неефективне та, зокрема, запізніле провадження у справах щодо дітей може призвести до порушення позитивних зобов`язань за ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 3 вересня 2015 року у справі «М. та М. проти Хорватії», заява № 10161/13 § 179, 182).

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною, по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Відповідно до ч.11 ст.18 Конвенції ООН батьки несуть відповідальність за виховання і розвиток дитини. Ст.9 Конвенції встановлює, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Ч.1, 2 ст.3 Конвенції передбачають, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ч.1, 2 ст.27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини).

Згідно з п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" №3 від 30.03.2007 таке ухилення має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку батьків, яку можна вважати юридичною відповідальністю. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

Враховуючи положення п.8 ст.7 СК України, у відповідності до якого регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим з урахуванням інтересів дитини, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, і питання про його застосування може бути вирішене судом після повного й всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи й характеру ставлення батьків до дитини, оскільки позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, яке надасть їй полегшення, тому необхідно оцінити позитивний результату доля дитини, який має настати. Якщо такий результат не передбачається, позбавлення батьківських прав, не дасть дитині полегшення. Оскільки згідно чинного законодавства України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати її, батьки зобов`язані надавати дитині належне батьківське виховання, оскільки право на виховання - є одним із основних прав дитини, якщо ж батьки не виконують свої функції, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, це є підставами для позбавлення їх батьківських прав.

Таким чином, суд комплексно оцінює обставини справи на основі зібраних доказів, враховують, серед іншого, чи позивач у процесі судового розгляду доводить, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення батька батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дитини, чи має місце вина особи у разі невиконання нею своїх батьківських обов`язків, чи існує зв`язок між дитиною та батьком, чи змінює відповідач свою поведінку у процесі розгляду справи, чи використовує всі існуючі способи та можливості для спілкування з дитиною. Свідоме, тривале (фактично з народження ухилення батька від виконання батьківських обов`язків щодо виховання малолітньої дитини, що призвело до відсутності психоемоційного зв`язку між батьком та дитиною, заяви останнього про позбавлення його батьківських прав стосовно дитини, є достатніми підставами для позбавлення батьківських прав.

Суд визнає, що дії відповідача свідчать про його неповне виконання своїх обов`язків з виховання доньки ОСОБА_3 , бо відповідач не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення.

За таких умов суд вважає, що наявне порушене право дитини, але, аналізуючи вимоги та положення згаданого законодавства, суд визнає, що при вирішенні вказаного спору, насамперед мають враховуватися інтереси дитини. Суд не вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача щодо своєї неповнолітньої дитини необхідне в якнайкращих її інтересах. Позивач не довів суду, що спілкування відповідача з дитиною в подальшому може призвести до порушень прав та інтересів останнього. Суд з`ясував, що заява позивача про заходи реагування до відповідача, виходячи з інтересів дитини, чи доказів про відсутність можливості попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання, до суду не подана, як і доказів вжиття до відповідача відповідних заходів.

Забезпечення дитині належних умов для проживання, навчання та виховання, які долучені позивачем до позовної заяви, не підтверджує факт ухилення батька від виконання батьківських обов`язків, а лише свідчить про належне виконання таких обов`язків матір`ю дитини, за умови проживання батька окремо.

Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання одного з батьків до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49).

За таких умов суд не бере до уваги висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, так як у ньому немає обґрунтування яким чином позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав (навіть за встановлених у висновку обставин) покращить становище дитини, чому це буде в її інтересах.

Посилання позивача на те, що донька ОСОБА_3 впродовж шести років проживає разом із матір`ю та вітчимом та не бачиться із відповідачем не є підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачка не довела. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивач належними та достовірними доказами не довів свої позовні вимоги, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На думку суду, невиконання батьківського обов`язку, зокрема щодо спілкування з дитиною, не свідчить про ухилення від його виконання. За таких обставин, суд не вбачає підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо своєї дитини, вважаючи, що позбавлення батьківських прав не відповідає інтересам дитини.

Суд вважає, що задоволення позову не забезпечує справедливу рівновагу між інтересами батьків на спілкування з дитиною. Визначений позивачем спосіб по суті спір не вирішує та буде призводити до нових конфліктів сторін, а також порушення інтересів, зокрема, неповнолітньої дитини.

Разом з тим, в п.18 вищенаведеної Постанови Пленуму Верховного суду України роз`яснена можливість суду при відмові в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням батьківських обов`язків.

Рішення суду щодо попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання та утримання дитини є обґрунтованим і не позбавляє позивача повторно звернутися до суду з аналогічним позовом у разі небажання відповідача змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з відмовою в позові понесені судові витрати залишаються на стороні, яка їх понесла.

З огляду на викладене, керуючись ст.263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

відмовити у цивільному позові ОСОБА_1 , третя особа: орган опіки та піклування Білокриницької сільської ради Рівненського району Рівненської області до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Покласти на орган опіки та піклування Білокриницької сільської ради Рівненського району Рівненської області контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошена лише вступна та резолютивна частина судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційна скарга не була подана. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Третя особа: Служба у справах дітей Білокриницької сільської ради Рівненського району Рівненської області, , місцезнаходження: вул.Рівненська, 94 с.Біла Криниця Рівненського району Рівненської області.

Суддя: Кушнір Н.В.