Справа № 462/7537/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2025 року Залізничний районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді Колодяжного С.Ю.

з участю секретаря судового засідання Чайко А.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Фенич Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Львівської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням,

встановив:

ОСОБА_3 27.09.2024 року звернувся в Залізничний районний суд м.Львова з позовом до Виконавчого комітету Львівської міської ради, в якому просить визнати за ним право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги мотивує тим, що він із ОСОБА_4 разом проживали за адресою: АДРЕСА_1 , вели спільний побут та господарство. Зазначена квартира належить Львівській міській ради і була надана ОСОБА_4 в користування на підставі ордера. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , яка за життя склала заповіт на його ім`я. Вважає, що з підстав, передбачених ст.64, 65 ЖК України має право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 17.10.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення такої ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

24.01.2025 року в порядку ст.200 ЦПК України судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали, посилаючись на мотиви такого, який просять задовольнити. Позивач доповнив свої доводи, вказавши на те, що із ОСОБА_4 він знайомий з дитинства, оскільки його хресна мама - ОСОБА_5 проживала із нею в одному будинку, а саме у квартирі АДРЕСА_3 . Він часто приходив у гості до хресної мами, приносив їй ліки, продукти та допомагав по господарству. Також він завжди навідувався і до ОСОБА_4 , яка була самотньою і потребувала допомоги. Коли померла його хресна, то він став проживати у її квартирі, на яку в подальшому набув право власності. Він став частіше навідуватися до ОСОБА_4 , яка сильно хворіла, мала цукровий діабет та потребувала постійної допомоги. Зазначив, що з нею постійно не проживав, однак часто до неї навідувався, купляв продукти, оплачував комунальні послуги, займався її лікуванням та допомагав по господарству. Коли вона перебувала у лікарні, то навідувався до неї, купляв ліки, а після смерті ОСОБА_4 займався організацією їїпоховання.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, зазначивши, що відсутні докази спільного проживання позивача із ОСОБА_4 , ведення з нею спільного господарства, витрат по утримання квартири, покупки речей домашнього вжитку. Також зазначила, що спірна квартира не була основним місцем проживання позивача, оскільки такому на праві власності належить двокімнатна квартира АДРЕСА_3 . Також зазначила, що квартира АДРЕСА_1 , є комунальною та належить до житла, яке буде надано черговикам Львівської міської ради, які перебувають на квартирному обліку та потребують покращення житлових умов.

Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, показання свідків, дослідивши зібрані у справі докази та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_4 на підставі ордера №82, виданого 22.02.1982 року ІНФОРМАЦІЯ_2 , було надано право на зайняття квартири АДРЕСА_1 , і така з 24.08.1983 року до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована та проживала у вказаній квартирі (а.с.14, 59)

Згідно технічного паспорта квартира АДРЕСА_1 знаходиться на 5 поверсіта складається із однієї кімнати житловою площею 18,2 кв.м. (а.с.11-13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 12.02.2024 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с.26).

За життя ОСОБА_4 09.02.2024 року склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мейхер О.Л., зареєстрований в реєстрі за №558, 559, за яким заповіла ОСОБА_3 належне їй майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося (а.с.8, 30).

З дослідженої судом копії спадкової справи №45/2024 вбачається, що позивач ОСОБА_3 26.04.2024 року звернувся до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Миронович А.І. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.105-115).

Також судом встановлено та не заперечується сторонами, що квартира АДРЕСА_1 належить до державного житлового фонду, який призначений для забезпечення громадян, які не мають житла або потребують поліпшення житлових умов, і власником якої є Львівська міська територіальна громада.

Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судовому засіданні дали показання, що позивач часто приходив в гості до його хресної мами - ОСОБА_5 , яка була одинокою та потребувала його допомоги. Також в цей час він навідувався до ОСОБА_4 , яка була самотньою і часто хворіла. До ОСОБА_4 він чуйно відносився, допомагав їй по господарству, купував продукти та ліки. З 2023 року ОСОБА_3 почав часто навідувати ОСОБА_4 , оскільки така тяжко хворіла, а коли перебувала у лікарні, то з нею ночував. Також зазначили, що не знають чи ОСОБА_3 проживав у квартирі АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_4 .

Частиною першою статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відповідно до ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно частин першої, другої статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст.61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщеннях між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією і наймачем -громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно зі статтею 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ч.2, 4 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Частиною першою статті 106 ЖК Української РСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що статті 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмові згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 12.06.2020 року в справі №755/16392/17 (провадження № 61-310св19), від 15 квітня 2020 року в справі №466/5057/17 (провадження № 61-42617св18).

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

Особи, які вселилися з метою здійснення догляду за наймачем є тимчасовими мешканцями, які не набувають самостійного права користування жилим приміщенням незалежно від тривалості проживання.

Важливим є те, що в цих правовідносинах на позивача покладається обов`язок довести наявність обставин, які підтверджують його право на користування жилим приміщенням, про що він повинен надати докази. При цьому відповідач має зустрічний обов`язок довести ті обставини, які становлять основу його заперечень і спростовують такі обставини.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2025 року у справі №750/3050/24.

Відповідно до положень ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі змісту ст.76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як встановлено під час розгляду справи, позивач ніколи не був зареєстрований у спірній квартирі АДРЕСА_1 , а вказана квартира належить до державного житлового фонду, який призначений для забезпечення громадян, які не мають житла або потребують поліпшення житлових умов.

Згідно інформаційної довідки №401715635 від 31.10.2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право на спадщину, належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_3 .

На підтвердження позовних вимог позивач зазначає, що він проживав спільно із ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 , вів з нею спільний побут та господарство.

Між тим, позивачем суду не надано достатніх доказів постійного та тривалого проживання із померлим наймачем - ОСОБА_4 у спірній квартирі до дня її смерті та ведення із нею спільного господарства, а тимчасове користування спірною квартирою було пов`язано із необхідністю догляду за хворою ОСОБА_4 , про що зазначив і сам позивач у судовому засіданні.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що усупереч вимог статей 12, 81 ЦПК України позивач не довів належними, допустимими та достовірними доказами обставини, які підтверджують його право на користування жилим приміщенням, а тому позов ОСОБА_3 є безпідставним і задоволенні такого слід відмовити.

З огляду на вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, то сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1211,20 грн. відшкодуванню не підлягає.

Керуючись ст.3, 10, 12, 13, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Львівської міської ради про визнання права користування квартирою АДРЕСА_1 - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання якого зареєстроване за адресою: АДРЕСА_5 ;

відповідач - Виконавчий комітет Львівської міської ради, , місцезнаходження: м.Львів, пл.Ринок, 1.

Повний текст рішення складено 16.05.2025 року.

Суддя (підпис)

Згідно з оригіналом.

Суддя: С.Ю. Колодяжний