Справа № 390/1959/24
Провадження № 2/390/730/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2025 р.Кропивницький районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого - судді Квітки О.О.,

при секретарі - Петренко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

17.09.2024 ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася з вказаним позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач, ОСОБА_2 ), в якому просила суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу №466, який укладено 12 червня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Коваленко Галиною Григорівною;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами під номером АДРЕСА_1 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 67970864 від 12 червня 2023 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 225, номер відомостей про речове право: 50586103);

- стягнути із відповідача судовий збір.

Рух справи

17.09.2024 справа надійшла до Кіровоградського районного суду Кіровоградської області.

11.10.2024 ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

09.04.2025 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Безпосередньо розгляд справи по суті суд здійснив 14.05.2025. При цьому справу розглянув без за участі позивача, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, та відповідача, який подав до суду заяву про визнання позовних вимог.

Позиція позивача

Позов позивач аргументувала наступним:

Після проведення операції на коліні у грудні 2022 року задля пошуку коштів для лікування ОСОБА_1 намагалася продати єдине житло - житловий будинок за господарсько-побутовими будівлями та спорудами під номером АДРЕСА_1 . Проте не мала можливості знайти покупця і втратила надію на його продаж. У червні 2023 року ОСОБА_2 виявив бажання купити будинок, але у зв`язку з відсутністю в нього на той момент коштів, запропонував їй укласти попередній договір із зобов`язанням укласти в майбутньому договір купівлі-продажу будинку за ціною 43409,61 грн протягом одного календарного року. Вона вимушена була погодитися на такі умови. На підтвердження намірів відповідач надав їй розписку від 12.06.2023, в якій зазначив, що зобов`язується укласти з нею попередній договір, за умовами якого візьме на себе обов`язок купити у неї будинок за 43409,61 грн в майбутньому після появи в нього такої фінансової можливості, але не пізніше 12.06.2024. Того ж дня було укладено договір №466, посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Коваленко Галиною Григорівною. Під час укладення договору вона вважала, що підписуваний нею договір є попереднім договором щодо зобов`язання укласти договір купівлі-продажу в мабутньому після появи у відповідача фінансової можливості розрахуватися за будинок. Пізніше вона дізналася, що підписаний договір не є попереднім, а є договором купівлі-продажу, за умовами якого вона відчужила будинок відповідачу. Під час укладення договору, відчувалючи сильний біль у коліні, головний біль, шум у вухах, втомленість, слабкість, важкість у зосередженні, маючи надмірно високий кров`яний тиск, низький рівень концентрації уваги, сприйняття та продуктивності мислення, поганий слух, зір, не маючи при собі окулярів, вона неправильно сприйняла фактичні обставини, що існували на той момент. Вона помилково повідомила нотаріуса про те, що ознайомилася з договором та погодилася з усіма умовами, зокрема помилково підтвердила отримання нею коштів у сумі 43409,61 грн за продаж будинку до укладення договору, оскільки неправильно сприймала таке отримання як передачу визначеної суми коштів в майбутньому в ході укладання основного договору. Насправді відповідач не передав, а вона не отримала від нього кошти за придбання будинку. Зважаючи її стан здоров`я, вважає, що вона вчинила цей правочин під впливом помилки.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, 25.04.2025 подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності.

Позиція відповідача

Відповідач ОСОБА_2 подав до суду заяву про визнання позовних вимог (а.с. 37), в якій зазначив, що визнає позовні вимоги ОСОБА_1 визнає у повному обсязі. Також визнає усі наведені у позовній заяві обставини та надану позивачем правову оцінку наведених обставин.

У судове засідання ОСОБА_2 не з`явився.

Обставини справи, зміст спірних правовідносин

Відповідно до договору купівлі-продажу від 12.06.2023 ОСОБА_1 продала житловий будинок із господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13-16).

У витягах із Державного реєстру речових прав від 12.06.2023 та 10.03.2025 зазначено, що власником об`єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 ( а.с. 17, 43-44, 46).

У розписці від 12.06.2023 наданої ОСОБА_2 ОСОБА_1 , останній зобов`язався укласти із ОСОБА_1 попередній договір, за який візьме на себе обов`язок купити житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , за 43409,61 грн в майбутньому після появи в нього такої фінансової можливості, але не пізніше 12.06.2024 (а.с.19).

З виписки №388 із медичної карти стаціонарного хворого Обласної травматологічної лікарні вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , хворіла на лівобічний тонартроз ІІІст.. 02.12.2022 відбулося оперативне лікування: артропластика лівокого колінного суглоба протезом колінного суглоба (а.с. 20).

Згідно із довідки Аджамської сільської ради від 09.10.2024 та довідки УДМС ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території Аджамської сільської ради Кропивницького району не зареєстрований та не проживає (а.с. 29, 30).

Релевантні джерела права

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У статті 12 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1, 6, 7 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Статтею 203 ЦК встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК).

Згідно з ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Правовою основою діяльності нотаріату відповідно до ст. 2 Закону України «Про нотаріат» є Конституція України, Закон України «Про нотаріат», інші законодавчі акти України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про нотаріат» вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про нотаріат» нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України та його територіальних органів, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Згідно зі ст. 54 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси посвідчують правочини, які згідно із законом підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений. Нотаріус при вчиненні нотаріальної дії перевіряє, чи відповідає зміст посвідчуваного ним правочину вимогам закону і дійсним намірам сторін. Передумовою законності нотаріальних актів є те, що нотаріус перед вчиненням нотаріальних дій має перевіряти відповідність їх закону.

Аналогічні положення містяться в Главі 1, 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595 (далі - Порядок).

У п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що 19. Відповідно до статей 229 - 233 ЦК (435-15) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ( 435-15 )), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно із ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

У постанові ВС КЦС від 09 вересня 2020 року в справі № 572/2515/15-ц (провадження № 61-1051св17) вказано, що «відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову».

Оцінка доказів та висновки суду

Суд вважає, що визнання відповідачем у цьому випадку позову суперечить закону, оскільки при укладенні спірного договору нотаріусом дотримано всіх вимог законодавства, яке регламентує відчудження нерухомого майна та не надано доказів щодо наявності помилки у діянні позивача при укладанні правочину. Тому суд відмовляє відповідачу у визнанні позову та продовжує розгляд на підставі поданих доказів.

У своєму позові позивач ОСОБА_1 вказує на те, що вчинила правочин під впливом помилки, яку вчинила у зв`язку із поганим самопочуттям та станом здоров`я. Проте належних та достовірних доказів, які б підтверджували відповідний стан здоров`я ОСОБА_1 на день підписання договору 12.06.2023, суду не надано.

Із п. 3 спірного договору вбачається, що продавець повністю одержала до підписання договору 43409 грн 61 к., що не спростовується і долученою до матеріалів справи розпискою, яка складена того ж дня без зазначення часу.

Зважаючи на нотаріальну процедуру, яка регламентує підписання договору про відчуження нерухомого майна, відсутність будь-яких прямих доказів, що на момент підписання спірного договору позивач ОСОБА_1 помилялася щодо наслідків такого договору, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову.

Розподіл судових витрат

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, то підстави для стягнення судового збору із відповідачів відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4-5, 7, 10, 12-13, 77-81, 95, 141, 235, 258-260, 263-265, 272, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст. 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

В порядку п.4. ч.5 ст.265 ЦПК України зазначаються наступні реквізити сторін та інших учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 , м.т. НОМЕР_2 , електр. пошта: ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

відповідач - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 , м.т. НОМЕР_4 ; електр. пошта: ІНФОРМАЦІЯ_4

Рішення проголошено 19.05.2025.

Суддя О.О.Квітка