ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року

м. Харків

справа № 642/1245/24

провадження № 22-ц/818/1100/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Львової С.А.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачка ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2024 року в складі судді Рубіжного С.О.

в с т а н о в и в:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Позовна заява мотивована тим, що з 25 липня 2015 року він та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спору з відповідачкою про місце проживання дитини не має.

Зазначив, що протягом останнього часу відносини поступово погіршились, що призвело до припинення шлюбних відносин. Виявилось що сторони мають різні погляди на життя, шлюб, життєві цінності, втратили почуття любові та поваги один до одного. Стосунки припинені, спільне господарство не ведуть, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам кожного, шлюб існує формально.

Просив розірвати шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , Ленінському відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції, запис № 457.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено, розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстровано 25 липня 2015 року у Ленінському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис №457.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не надав суду оригіналу свідоцтва про шлюб та не надав суду довідку щодо розміру заробітку та інших доходів. У матеріалах цивільної справи відсутні докази, які б підтверджували, що вона наполягала або ж погоджувалась на розірванні шлюбу. За неявки в судове засідання сторін, у відсутність доказів на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовував позов, справу необхідно було залишити без розгляду, або ж, з`ясувавши всі обставини що мають значення для справи, надати їм юридичну оцінку та вирішити за наявними матеріалами. Позивач не наполягав, що збереження шлюбу суперечитиме його інтересам. В свою чергу, шлюб не суперечив її інтересам та інтересам їхньої дитини, оскільки дитина прив`язана до батька та його відсутність у сім`ї негативно позначиться та вже позначилась на вихованні дитини. Позивач впродовж останнього року не піклується про дитину, ухиляється від обов`язку його виховання і утримання, від додаткових витрат, перестав спілкуватися з дитиною, не приділяє уваги його вихованню впродовж останніх півроку. Не відповідає дійсності мотивація позову позивача у частині того, що вони нібито втратили почуття любові та поваги один до одного. Вона жінка, мати спільної дитини, зберегла до чоловіка почуття любові і поваги та прагнула і прагне зберегти сім`ю.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для розірвання шлюбу між сторонами.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 25 липня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі, зареєстрований у Ленінському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №457 (а.с.4 зворот).

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.4).

Статтею 51 Конституції України та статтею 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1статті 110 СК України).

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

Отже шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Судом встановлено, що сімейні відносини між сторонами припинені. Подальше сімейне життя чоловіка і дружини та збереження сім`ї є неможливим, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки.

Примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, порушуватиме його законні права та інтереси і суперечитиме вимогам закону.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 369/7035/18, провадження № 61-1658св20.

Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач посилався на те, що протягом тривалого часу сторони не підтримують подружніх стосунків, шлюб існує формально, проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Подальше спільне життя та збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача.

На виконання частини сьомої статті 240 ЦПК України та за заявою відповідачки від 29 квітня 2024 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 травня 2024 року сторонам було надано строк для примирення протягом чотири місяці та зупинено провадження в справі.

Оскільки вжиті судом першої інстанції за клопотанням відповідачки заходи примирення подружжя не дали бажаного відповідачці результату, суд першої інстанції правильно виснував, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін, а доводи відповідачки щодо можливості збереження сім`ї суперечать встановленим у справі обставинам, волевиявленню позивача, оскільки останній наполягає на розірванні шлюбу, що підтверджує його стійке бажання розлучитися і не мати сімейних (шлюбних) стосунків із відповідачкою.

Колегія суддів наголошує, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина перша статті 24 СК України).

Суд першої інстанції, з урахуванням зазначених вимог закону та встановлених обставин у справі, на підставі досліджених доказів, яким надано належну правову оцінку, встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

ОСОБА_2 не наведено будь-яких переконливих доводів того, що сторонами вчиняються дії, направлені на збереження сім`ї.

За таких обставин висновок суду про наявність підстав для розірвання шлюбу є правильним, оскільки подальше збереження шлюбу суперечило інтересам позивача.

Доводи ОСОБА_2 про те, що шлюб не суперечив її інтересам та інтересам їхньої дитини, вона прагне зберегти сім`ю, колегія суддів відхиляє, оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, і не може бути примушений до їх збереження.

Посилання ОСОБА_2 на не надання позивачем оригіналу свідоцтва про шлюбу, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки як вбачається з матеріалів справи позивачем подано позов, зокрема і копію цього свідоцтва через підсистему «Електронний суд». Якщо у відповідачки були сумніви щодо дійсності вказаного документу, остання не позбавлена була можливості заявити клопотання про витребування оригіналу доказу. Разом з тим, із змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідачка не заперечує факту укладання 25 липня 2015 року шлюбу із позивачем.

Як вбачається з матеріалів справи, при розгляді судом першої інстанції даного позову ОСОБА_2 не заявляла про непідсудність розгляду даної справи у Жовтневому районному суді м. Харкова. В апеляційній скарзі ОСОБА_2 не зазначено про поважність причин не подання такого клопотання в суді першої інстанції, а також даний розгляд справи не відноситься до виключної підсудності, у зв`язку з чим дане клопотання не підлягає задоволенню на підставі частини 2 статті 378 ЦПК України.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідачка в апеляційній скарзі не навела обґрунтованих мотивів, які б свідчили про неправильність висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для розірвання шлюбу.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова