Справа № 465/2670/21 Головуючий у 1 інстанції: Гладишева Х.В.
Провадження № 22-ц/811/52/23 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

при секретарі: Л.М. Чиж

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

14 квітня 2021 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що 12.10.2004 року перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, з метою виконання зобов`язань за договором про пайову участь у будівництві вбудованого нежитлового приміщення від 17.09.2004 року, укладеному на ім`я відповідача, ним в інтересах сім`ї було укладено договір позики з ОСОБА_4 на суму 20000 доларів США. Зазначені обставини встановлені рішенням Франківського районного суду м.Львова від 10.08.2017 року, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду від 20.12.2018 року та постановою Верховного Суду від 16.01.2020 року. Зазначеним рішенням нежитлові приміщення, позначені цифрами від 1 до 6 в будинку АДРЕСА_1 загальною площею 85,5 кв.м визнано об`єктом права спільної сумісної власності та в порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 ідеальну частку зазначеного об`єкта нерухомого майна. Додатково пояснив, що 12.03.2021 року він повернув ОСОБА_4 кошти в сумі 20000 доларів США, таким чином виконав солідарне зобов`язання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перед ОСОБА_4 за договором позики від 12.10.2004 року, про що свідчить заява ОСОБА_4 від 12.03.2021 року. З огляду на наведене вважає, що відповідач зобов`язана сплатити йому в порядку регресу половину суми боргу, яка ним повернута ОСОБА_4 за договором позики, а саме 10000 доларів США.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 10000 (десять тисяч) доларів США, що еквівалентно 365 686 (триста шістдесят п`ять тисяч шістсот вісімдесят шість) грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі - 2764 (дві тисячі сімсот шістдесят чотири) грн. 34 коп.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Вважає, що рішення суду не відповідає вимогам процесуального та матеріального закону. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , суд не досліджував факту отримання позики подружжям за час шлюбу. Дані обставини було встановлено з покликанням на їх преюдиційність та встановлення під час розгляду цивільної справи №465/4290/13-ц. Проте , Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію, за якою звільнення від доказування не має абсолютного характеру. Преюдиційне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин (дане роз`яснення надано в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №910/12525/20 від 15.09.2022 року). Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідач не визнавала та заперечувала укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору позики, який датовано 12.10.2004 року, та доводила, що надана позивачем розписка виготовлена після фактичного розірвання шлюбних відносин сторін. Зі змісту рішення Франківського районного суду м. Львова від 10.08.2017 року, на яке покликається позивач вбачається, що суд не досліджував боргового документа - розписки від 12.10.2004 року. Звертає увагу суду на те, що ОСОБА_3 не міг сплатити 22.09.2004 року перший внесок за Договором про пайову участь від 17.09.2004 року в сумі 100 000 грн за рахунок позичених коштів, оскільки розписка про отримання коштів датована лише 12.10.2004 року.

Також скаржник зазначила, що з 2004 року шлюбні відносини між сторонами спору були фактично припинені, позивач та відповідач проживали окремо та не вели спільного господарства. Відповідно до акту ЛКП «Сокільницьке» ОСОБА_1 з березня 2004 року зареєстрована та фактично проживає з батьками за адресою: АДРЕСА_2 .

З метою спростування укладення договору позики під час перебування сторін спору у шлюбі та використання позивачем грошових коштів в інтересах сім`ї, було заявлено клопотання про призначення судово-технічної експертизи давності розписки від 12.10.2004 року. Однак, судом було відмовлено у задоволенні даного клопотання.

Також апелянт звернула увагу на помилковість висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування до даних правовідносин наслідків спливу позовної давності, як правової підстави для відмови в позові. Крім того, відповідно до запису ОСОБА_3 , здійсненого на розписці від 12.10.2004 року, позивач зобов`язувався повернути позику до 03.07.2016 року, таким чином солідарний обов`язок з повернення позичених грошових коштів міг бути порушений відповідачкою лише з 03.07.2016 року. Отже, про порушення своїх прав позивач дізнався 03.07.2016 року, а строк позовної давності за вимогою про поділ боргу закінчився 03.07.2019 року, позов заявлено 12.03.2021 року.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

У засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 скаргу підтримала з підстав, наведених у ній, просила скаргу задоволити.

Додатково зазначила, що відповідач ОСОБА_5 , як у справі №465/4290/13-ц, так і в даній справі заперечувала укладення ОСОБА_3 договору позики для придбання зазначених вище нежитлових приміщень, оскільки про такий договір їй не було відомо та згоди на укладення такого вона не давала. У розписці про отримання позики не зазначено, що позика отримана на придбання нежитлових приміщень. Відтак, розписка від 12.10.2004 року про отримання позики в сумі 20000 не може підтверджувати використання отриманих за договором позики коштів в інтересах сім`ї. Наголосила, що в окремій думці до постанови Львівського апеляційного суду від 20.12.2018 року у справі №465/4290 головуючий суддя Савуляк Р.В., серед іншого зазначив, що розписка від 12 жовтня 2004 року про отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_4 20000 дол.США (наявність якої заперечує ОСОБА_1 ) не свідчить про те, що зазначену суму коштів ОСОБА_3 позичав саме для сплати пайового внеску за договором від 17 вересня 2004 року.

Представник позивача - ОСОБА_6 проти задоволення скарги заперечив. Зіслався на правові позиції Верховного Суду, відповідно до яких, якщо договір укладено в інтересах сім`ї, то такий договір створює обов`язки для обох з подружжя, в тому числі обов`язку з погашення суми позики, використаної на придбання спільного майна подружжя.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до положень статті 15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорення.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2ст. 1047 ЦК України).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Судом встановлено, що 08 серпня 1998 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому зареєстровано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , який 13.10.2013 року на підставі рішення Франківського районного суду м.Львова розірвано. Відповідно до даного рішення після розірвання шлюбу ОСОБА_7 присвоєно дошлюбне прізвище ОСОБА_8 .

Відповідно до розписки від 12.10.2004 року, позивач ОСОБА_3 отримав у ОСОБА_4 кошти в сумі 20 000 доларів США.

На зазначеній розписці (борговому документі), підписами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , 02.07.2016 року засвідчено часткове повернення позичальником боргу в розмірі 6000 доларів США, та зазначено строк повернення решти суми позики в розмірі 14 000 доларів США до 30.09.2016 року.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 10.08.2017 року (справа №465/4290/13-ц), яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 20.12.2018 року та постановою Верховного суду від 16.01.2020 року, визнано удаваним у частині сторони пайовика договір про пайову участь у будівництві вбудованого нежилого приміщення у житловому будинку від 17 вересня 2004 року, укладений між ЗАТ «Будівельне управління-62» і ОСОБА_9 та визнано ОСОБА_3 пайовиком за таким договором; визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 08 вересня 2010 року, видане державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М.; визнано нежитлові приміщення, позначені цифрами від 1 до 6 у будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 85,5 кв. м об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ; визнано право власності на 1/2 частку нежитлових приміщень, позначених цифрами від 1 до 6 у будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 85,5 кв. м за ОСОБА_3 .

Зазначеним вище рішенням Франківського районного суду м.Львова від 10.08.2017 року встановлено, що на час укладення спірного договору про пайову участь у будівництві вбудованого нежилого приміщення у житловому будинку від 17.09.2004 року, ОСОБА_3 , перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_10 , сплатив за спірне приміщення, придбане в інтересах сім`ї, спільними коштами, в тому числі отриманими в позику у ОСОБА_4 коштами в сумі 20000 доларів США на підставі розписки від 12.10.2004 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 у даній справі, районний суд виходив з того, що судовим рішенням у справі №465/4290/13-ц встановлено, що ОСОБА_3 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_10 , сплатив за спірне приміщення спільними коштами, в тому числі коштами, отриманими в позику в інтересах сім`ї у ОСОБА_4 в сумі 20000 доларів США, що підтверджується розпискою від 12.10.2004 року. Отже, відповідно до ст. 60 СК України, нежитлові приміщення, позначені цифрами від 1 до 6 в будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 85,5 кв.м, є спільною сумісною власністю позивача та відповідача ОСОБА_10 .

Суд також виходив з того, що ОСОБА_3 належними та допустимими доказами довів, що 12.03.2021 року здійснив повний розрахунок за договором позики від 12.10.2004 року та повернув ОСОБА_4 кошти в сумі 554 972 грн, що еквівалентно 20 000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 12.03.2021 року, про що свідчить заява ОСОБА_4 , підпис на якій нотаріально посвідчено. При цьому, 02.07.2016 року ОСОБА_3 частково повернув суму боргу в розмірі 6000 доларів США, зобов`язавшись повернути решту суми позики в розмірі 14 000 доларів США до 30.09.2016 року. Відтак, він згідно ч.1 ст. 544 ЦК України має право на стягнення з відповідачки в порядку регресу половини суми, сплаченої за договором позики.

Суд також зазначив, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Зокрема, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Саме таке визначення наводиться в постанові Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №449/1154/14.

Суд також виходив з того, що на момент поділу майна подружжя в ОСОБА_3 залишилося невиконане зобов`язання перед ОСОБА_4 щодо повернення суми позики, а відтак позивач, як сторона договору, діяв як добросовісний позичальник та незважаючи на строк повернення позики, який встановлено в розписці, повернув кошти в повному обсязі 12.03.2021 року.

З огляду на наведене, районний суд не вбачав правових підстав для застосування строку позовної давності до вимог позивача про стягнення з відповідачки в порядку регресу половини суми, сплаченої позивачем на виконання зобов`язання за договором позики.

Однак, з таким висновком суду колегія суддів не може погодитися, виходячи з натупного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як убачається з матеріалів справи № №465/4290/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ЗАТ «Будівельне управління-62», треті особи державний нотаріус П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кірілова Т.М., ОСОБА_11 , ОСОБА_12 про визнання договору про пайову участь у будівництві удаваним в частині сторони пайовика, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання нежитлових приміщень об`єктом спільної сумісної власності, рішення у якій набрало законної сили, позивач ОСОБА_3 просив визнати нежитлові приміщення, позначені цифрами від 1 до 6 в будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 85,5 кв.м об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним право власності на частку зазначених нежитлових приміщень. Однак, покликаючись на те, що зазначене майно придбане частково за позичені кошти, у зазначеній справі вимог про поділ боргів подружжя позивач не пред`являв.

Як убачається зі змісту боргового документа - розписки від 12.10.2004 року про отримання ОСОБА_3 в позику у ОСОБА_4 20000 дол. США, у такій не зазначено строк повернення коштів, хоча зазначено про обов`язок ОСОБА_3 повернути позичені кошти.

Згідно дописів, вчинених на борговому документі, 02.07.2016 року позивач ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 в погашення боргу за договором позики від 12.10.2004 року 6000 дол.США, що підтверджується підписом ОСОБА_4 . Суму боргу в розмірі 14000 дол.США ОСОБА_3 зобов`язувався повернути до 30.09.2016 року, що і є , на думку колегії суддів, строком виконання зобов`язання за договором позики, погодженого сторонами договору.

12.03.2021 року ОСОБА_3 здійснив повний розрахунок за договором позики від 12.10.2004 року, що підтверджується заявою ОСОБА_4 12.03.2021 року, підпис на якій посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Зуєвою С.М.

Відповідно до положень ч.1 ст. 544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Право зворотньої вимоги у особи, яка виконала солідарний обов`язок до солідарних боржників виникає лише після того, як відбулося виконання цією особою зобов`язання, в даному випадку сплачено борг чи його частину.

До регресних правовідносин застосовується загальна позовна давність, яка відповідно до положень ст. 257 ЦК України становить три роки.

Відповідно до положень ст.260 ЦПК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Враховуючи, що повернення боргу за договором позики згідно написів на борговому документі позивачем здійснювалося двома платежами - 02.07.2016 року та 12.03.2021 року, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача про повернення йому половини сплачених сум в порядку регресу щодо суми 6000 дол.США, яка сплачена 02.07.2016 року, пред`явлено до відповідача за спливом трьохрічного строку позовної давності, який сплив 02.07.2019 року, оскільки позов про стягнення зазначених сум в порядку регресу пред`явлено ОСОБА_3 лише 14 квітня 2021 року.

Крім того, як вбачається зі змісту нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_4 від 20 березня 2021 року, такою підтверджується, що він 12 березня 2021 року отримав від ОСОБА_3 повний розрахунок за договором позики, оформленим розпискою від 12 жовтня 2004 року в сумі 554972 грн.00 коп., що еквівалентно 20000 дол.США за офіційним курсом НБУ станом на 12 березня 2021 року. Однак, зазначена заява не містить інформації щодо дат повернення сум позики, а лише підтверджує виконання позичальником зобов`язання з повернення боргу перед позикодавцем, тому встановити чи мало місце виконання позивачем боргового зобов`язання в межах строку позовної давності для суду не вбачається можливим.

З наведених мотивів, колегія суддів дійшла висновку, що позивач не довів, що решту суми боргу ним сплачено в межах строку позовної давності, який закінчився за спливом трьох років від настання строку повернення боргу, зазначеного ОСОБА_3 на борговій розписці 02.07.2016 року, яким є 02.07.2019 року.

Колегія суддів також вважає, що матеріалами справи доведено, що позивачу було достеменно відомо, що відповідачка заперечує свої зобов`язання за договором позики, як і сам факт укладення такого договору в інтересах сім`ї, проте він без вимоги позикодавця про повернення позики, добровільно та в повному обсязі виконав боргові зобов`язання перед ОСОБА_4 , частково поза межами строку позовної давності, чим позбавив відповідачку у випадку пред`явлення до неї позову позикодавцем ОСОБА_4 права на подачу заяви про застосування наслідків спливу позовної давності.

Крім того, повертаючи позикодавцю кошти за договором позики поза межами строку позовної давності, позивач діяв на свій ризик, що виключає відповідальність відповідачки за таким задавненим зобов`язанням.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач подавала заяву про застосування до позовних вимог позивача наслідків спливу позовної давності, однак суд першої інстанції не вбачав правових підстав для задоволення такої заяви, покликаючись на те, що на момент поділу майна в ОСОБА_3 залишилося невиконане зобов`язання перед ОСОБА_4 щодо повернення суми позики, а відтак позивач, як сторона договору, діяв як добросовісний позичальник та, незважаючи на строк повернення позики, який встановлено в розписці, повернув кошти в повному обсязі 12.03.2021 року.

Враховуючи наведені вище мотиви, колегія суддів вважає такий висновок районного суду помилковим, оскільки матеріалами справи встановлено, що позивач пропустив строк на звернення до суду з позовом про стягнення сплачених ним за договором позики від 12.10.2004 року коштів в порядку регресу, що за наявності заяви відповідачки про застосування наслідків спливу позовної давності є самостійною підставою для відмови в позові.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2022 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів в порядку регресу відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 16 травня 2025 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді: Я.А. Левик

М.М. Шандра