ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 685/478/24

Провадження № 22-ц/820/990/25

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Дубова М.В.

з участю представника відповідача Дідура М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 685/478/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Індутним-Шматько Станіславом Миколайовичем, на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 04 березня 2025 року в складі судді Самойловича А.П. у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» про визнання недійсними умов договору про відкриття кредитної лінії.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року ТзОВ «Укр кредит фінанс» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути на його користь з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 1142-1147 від 17 січня 2023 року в сумі 120 000грн., з яких 24 000 грн. прострочена заборгованість за кредитом, 96 000 грн. прострочена заборгованість за нарахованими процентами, а також стягнути 2 422 грн 40 коп судового збору.

На підтримання заявлених позовних вимог товариство вказувало, що 17 січня 2023 року між ТзОВ «Укр кредит фінанс» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи, інформації щодо правил кредитування, розміщеної на веб-сайті navse.in.ua укладено електронний договір про відкриття кредитної лінії № 1142-1147, шляхом його підписання позичальником електронним підписом, вчиненим одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», який разом з Правилами відкриття кредитної лінії (надання споживчих кредитів), Паспорт споживчого кредиту, Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором (Графік платежів за договором) складають єдиний договір, в якому визначаються всі його істотні умови та з яким відповідачка була попередньо ознайомлена. Відповідно до умов договору, відповідач отримав від позивача кредит у розмірі 24 000 грн., строк кредитування 300 днів, базовий період 14 днів, комісія за видачу кредиту-15% від суми кредиту, знижена % ставка 1,2 % в день, стандартна % ставка 1,5 % в день.

ТзОВ «Укр кредит фінанс» виконало у повному обсязі свої зобов`язання за договором, а саме перерахувало суму кредиту на картковий рахунок, вказаний відповідачем в його особистому кабінеті. Проте, ОСОБА_1 своїх зобов`язань за вказаним кредитним договором належним чином не виконав, кредитні кошти у визначений договором строк не повернув, проценти за користування кредитом не сплатив. Таким чином станом на 20 березня 2024 року має наступну заборгованість у розмірі 134 592 грн, яка складається з: прострочена заборгованість по комісії за видачу кредиту 3600 грн, прострочена заборгованість за кредитом 24 000 грн, прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 106 992 грн. При цьому, товариством було прийнято рішення про застосування до позичальника Програми лояльності, часткового списання заборгованості позичальнику за нарахованими процентами у сумі 14 592 грн., за умови погашення позичальником решти заборгованості за кредитним договором в розмірі 1200 000 грн, вказану суму заборгованості товариство просило стягнути з відповідача на свою користь.

У серпні 2024 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов, в якому просив визнати недійсними умови Договору про відкриття кредитної лінії № 1142-1147 від 17.01.2023 року, укладеного між ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 про нарахування відсотків протягом 300 днів строку кредитування. При цьому, посилався, що він ніколи не мав волевиявлення укладати договір на 300 днів з переплатою 96000 грн. відсотків і не отримував від товариства примірника договору зі вказаними умовами кредитування. Волевиявлення лише кредитора на укладення Кредитного договору на певних умовах, які встановлюються і змінюються кредитором в односторонньому порядку і не доводяться до відома іншої сторони ні в який спосіб, не відповідає нормам законодавства України, адже законодавство зобов`язує кредитодавця надати оригінал договору споживачу невідкладно після підписання сторонами і покладає саме на кредитодавця обов`язок доведення того, що такий оригінал було фактично передано споживачу, однак позичальнику примірника оригіналу жодним способом надано не було, відсутній він і в матеріалах справи, тому не підписані позивачем умови кредитування не можуть бути застосовані до правовідносин сторін. Надані суду копії без особистих підписів позичальника не можна вважати складовою кредитного договору. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ОСОБА_1 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Крім того, позивач посилався на суперечність умов договору в частині строку кредитування і має тлумачитись на користь споживача кредитних послуг. У договорі встановлені дві взаємосуперечливі строки кредитування - до 27 березня 2023 року включно п`ятьма платежами по 9552,00 грн., кожен з яких складався з частки тіла кредиту та процентів за користування, повернути кредит та сплатити проценти, виходячи зі зниженої процентної ставки у 1,2 % в день за умови своєчасної та повної сплати процентів за користування кредитом, або у 1,5 % в день за відсутності такої умови. З 17.01.2023 по 27.03.2023 р. це 69 календарних днів. По 1.2% на день від суми 24000 грн. за 69 днів, це складає 19 872 грн процентів за весь строк кредитування. Водночас у пунктах 4.6, 4.9 договору вказано, що строк кредитування становить 300 календарних днів з моменту перерахування кредиту позичальнику, дата повернення кредиту 13 листопада 2023 року. Отже, встановлено дві взаємосуперечливі строки до 27.03.2023 і до 13.11.2023 р. Умови про виплату 134592,00 грн., ані 120000 грн. при сумі кредиту до видачі лише 24000,00 грн., в будь-якому випадку є несправедливими і не відповідають засадам добросовісності, розумності та справедливості, гарантованих ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України. У даному випадку має місце несправедливість умов про 2 суперечливі строки, з одним з яких позивач ОСОБА_1 реально не був ознайомлений і одні з яких передбачають непропорційно велику суму компенсації відсотків протягом 300-денного строку, що призводить до переплати у 5 разів. Згідно з ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та правових висновків Постанов Верховного суду у справах № 183/3811/16-ц, № 219/1704/17, № 910/4518/16, нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживачів, а тому умова про 300- денний строк не може бути застосована.

Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 04 березня 2025 року позов ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії № 1142-1147 від 17 січня 2023 року в сумі 120000 грн,, яка складається із простроченої заборгованості за кредитом в сумі 24000 грн. та простроченої заборгованості за нарахованими процентами в сумі 96000 грн.

Відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні зустрічного позову до ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС».

Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 не погодилися з таким рішенням суду подали апеляційну скаргу, вважають висновки суду першої інстанції незаконними і необґрунтованими. Посилаються, що ухвалою суду від 30 вересня 2024 року за клопотанням ОСОБА_1 було витребувано у ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» наступні докази: первинний бухгалтерський документ щодо фактичного перерахунку грошових коштів з банківського рахунку ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» по Договору про відкриття кредитної лінії № 1142-1147 від 17.01.2023 року на користь ОСОБА_1 ; виписку з банківського рахунку ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» за дату фактичного перерахунку грошових коштів на користь ОСОБА_1 ; оригінал заявки ОСОБА_1 на видачу кредиту за Договором про відкриття кредитної лінії № 1142-1147 від 17.01.2023 року; оригінал Договору про відкриття кредитної лінії № 1142-1147 від 17.01.2023 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 , з додатками - графіком платежів, паспортом споживчого кредиту - з електронними підписами сторін; докази надання примірника оригіналу Договору позичальнику; Правила відкриття кредитної лінії з підписом позичальника про ознайомлення та погодження з ними. Жодний із вказаних доказів суду товариством надано не було без жодних пояснення причин, тому у додаткових поясненнях ОСОБА_1 просив суд застосувати правові наслідки ненадання витребуваних судом доказів передбачені ч. 10 ст. 84 ,ч. 6 ст. 95, ч. 5 ст. 100 ЦПК України, у тому числі відхилити не підтверджені оригіналами надані копії докази, однак суд цього не зробив. На виконання ухвали суду лише АТ КБ «Приватбанк» надано лист від 30.10.2024 р. із випискою про рух коштів на рахунку ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» за дату 17.01.2023 року, у яких АТ КБ «Приватбанк» повідомляє, що в виписці відсутня інформація щодо фактичного перерахунку грошових коштів по Договору про відкриття кредитної лінії № 1142-1147 від 17.01.2023 року на користь ОСОБА_1 .

Надана товариством копія листа АТ КБ «ПриватБанк» про перерахування через систему Liqpay платежів без зазначення реквізитів відправника, отримувачів та призначення платежів, не може бути доказом видачі позики по договору позивачем, оскільки не відповідає ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» та ст. 78 ЦПК України, він не є первинним бухгалтерським документом, оскільки у ньому не зазначені повні реквізити сторін платежу, неможливо встановити зокрема платника та його рахунок, він не підтверджує реальність господарської операції і не дозволяє ідентифікувати осіб, які брали участь у ній. Позивач посилався на копію Договору № 4010 про надання послуг в системі LiqPay від 02 грудня 2019 року з АТ КБ «Приватбанк», відповідно до якого Банк зобов`язаний: п. 3.1.3. Списувати з рахунку Клієнта суми платежів, відправлених, за вирахуванням вартості фінансових послуг з прийому платежів за допомогою системи LiqPay. Однак сам АТ КБ «Приватбанк» надав власне підтвердження, що такої операції з рахунку клієнта він не здійснював і надав суду Виписку з рахунку ТОВ «Укр кредит фінанс», у якій така операція відсутня.

Оскільки позивач не надав ані первинного бухгалтерського документа ані виписки з власного рахунку про переказ коштів по договору, надати їх не може, що свідчить, що товариство не здійснювало видачу позики, і це є підставою відмови у позові. Відповідач категорично заперечує отримання будь-яких коштів від ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» і вважає, що немає підстав стягувати на користь останнього кошти, перераховані іншою невстановленою особою, ще й у збільшеному розмірі.

Суперечність умов договору в частині строку кредитування має тлумачитись на користь споживача кредитних послуг, а несправедливі і нікчемні умови договору не повинні застосовуватись до правовідносин сторін. Апелянт не отримував від товариства примірника оригіналу договору і ніколи, ні в якій формі не ознайомлювався і не погоджував строк кредитування 300 днів і переплату за кредитом на суму 134592 грн. чи 120000 грн., взагалі не отримував таких умов від позивача. У договорі встановлені два взаємосуперечливі строки кредитування - до 27 березня 2023 року включно п`ятьма платежами по 9552 грн., кожен з яких складався з частки тіла кредиту та процентів за користування, повернути кредит та сплати проценти, виходячи зі зниженої процентної ставки у 1,2 % в день за умови своєчасної та повної сплати процентів за користування кредитом, або у 1,5 % в день за відсутності такої умови. З 17.01.2023 по 27.03.2023 року, це 69 календарних днів, по 1,2% на день від суми 24000 грн, що має становити 19 872 грн процентів за весь строк кредитування. Водночас у пунктах 4.6, 4.9 договору вказано, що строк кредитування становить 300 календарних днів з моменту перерахування кредиту позичальнику, дата повернення кредиту 13 листопада 2023 року, такі умови були внесені у тексти самим позивачем. Апелянт та його представник зазначають, що оскільки перерахування позивачем кредитних коштів не відбулося, момент перерахування кредиту позичальнику належним доказом у справі не підтверджується, то і строк кредитування та нарахування відсотків згідно з пп. 4.6., 4.8. свій перебіг не почав. Два взаємосуперечливі строки до 27.03.2023 року і до 13.11.2023 року та умови про виплату 134592 грн., ані 120000 грн. при сумі кредиту до видачі лише 24000 грн., в будь-якому випадку є несправедливими і не відповідають засадам добросовісності, розумності та справедливості, гарантованих ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України.

Тому, ОСОБА_1 та його представник - адвокат Індутний-Шматько С.М., просять скасувати рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 04 березня 2025 року скасувати і постановити нове рішення, яким в задоволенні первісного позову ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_1 до ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» задовольнити, визнати недійсними умови Договору про відкриття кредитної лінії № 1142-1147 від 17.01.2023 року, між ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 про нарахування відсотків протягом 300 днів строку кредитування.

Представник ТзОВ «Укр Кредит Фінанс» - адвокат Кодь В.О. подав відзив на апеляційну скаргу, вказує, що позивач та його представник не заперечують факт укладення договору про відкриття кредитної лінії № 1142-1147 від 17 січня 2023 року, при цьому ОСОБА_1 вказує, що не мав наміру укладати зазначений договір строком на 300 днів з переплатою 90 000грн відсотків і не отримував від кредитодавця примірника договору з умовами кредитування. Однак, обставини які б свідчили, що відповідач надав позивачу неправдиву інформацію про розмір процентів та порядок їх сплати, приховав щоденну та реальну ставку, орієнтовну загальну вартість кредиту в ході розгляду справи здобуто не було, адже всі умови кредитування було доведено до відома позичальника, шляхом укладення кредитного договору в електронній формі та підписано одноразовим цифровим ідентифікатором А 0875, що підтверджує уважне ознайомлення з усіма істотними умовами договору. Отже вказані умови кредитного договору не можна вважати несправедливими, оскільки розмір відсотків за користування кредитними коштами сторонами договору за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, визначено ст. 627 ЦК України. Товариством під час розгляду справи у суді першої інстанції надано довідку АТ КБ «Приватбанк» про перерахування коштів за допомогою системи LigPay № 4010 від 02 грудня 2019 року. Перерахування коштів ОСОБА_1 відповідно до укладеного між ТзОВ «Укр Кредит Фінанс» та АТ КБ «Приватбанк» договору і відповідно до ліцензії на здійснення валютних операцій і факт отримання кредитних коштів позичальником не був спростований. Також вказує, що невиконання вимог ухвали суду про витребування доказів було зумовлено тим, що витребувана інформація становить банківську таємницю, зокрема щодо отримання інформації про власника банківської картки. Оригіналом кредитного договору є заявка з інформацією щодо бажання отримати кредит, яка надається заявником кредитодавцю, шляхом заповнення заявником усіх граф сторінок на сайті кредитодавця для підтвердження відповідності заявника умовам, які містяться у правилах та для отримання оферти укласти договір. Саме підписаний Договір про відкриття кредитної лінії № 1142-1147 від 17 січня 2023 року, підписаний електронним цифровим підписом є в матеріалах справи

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції зміні в частині, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни судового рішення повністю або частково є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, 17 січня 2023 року між ТзОВ «Укр Кредит Фінанс» і ОСОБА_1 укладено договір про відкриття кредитної лінії № 1142-1147, за умовами якого ТзОВ «Укр Кредит Фінанс» надало відповідачу кредит у розмірі 24 000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а ОСОБА_3 зобов`язався повернути кредитні кошти та сплатити нараховані відсотки відповідно до умов кредитного договору.

Дата видачі кредиту 17 січня 2023 року.

Базовий період користування коштами складає 14 днів, останній календарний день першого базового періоду 31 січня 2023 року.

Згідно з п. 4.6 Договору, нарахування процентів за користування Кредитом здійснюється на суму виданого кредиту за кожен день користування Кредитом, починаючи з дня видачі Кредиту до дати фактичного повернення всієї суми Кредиту, за наступною ставкою: стандартна процентна ставка становить 1,50% за кожен день користування Кредитом (вказана процентна ставка застосовується протягом всього строку дії цього Договору, за виключенням строку використання Позичальником права користування Кредитом за зниженою процентною ставкою).

Строк кредитування, тобто, строк на який надається кредит позичальнику: 300 календарних днів з моменту перерахування Кредиту Позичальнику, дата повернення кредиту 13 листопада 2024 року (п.4.9 Договору).

Згідно п.4.10 Договору, реальна річна процентна ставка на дату укладення цього Договору складає десять тисяч чотириста сорок п`ять цілих, нуль сотих процентів.

Орієнтовна загальна вартість кредиту за весь строк кредитування становить 114 000 гривень та включає в себе суму кредиту, проценти за користування кредитом.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 1142-1147 від 17 січня 2023 року в сумі 120 000 грн., з яких 24 000 грн. прострочена заборгованість за кредитом, 96 000 грн прострочена заборгованість за нарахованими процентами, товариство надало суду: Договір про відкриття кредитної лінії № 1142-1147, укладений 17.01.2023 року, між ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 , який містить всі необхідні реквізити сторін та істотні умови кредитування і який підписаний сторонами за допомогою кваліфікованого електронного підпису; довідку щодо загальної заборгованості за укладеним договором; Правила надання споживчих кредитів; довідку про перерахування суми кредиту; лист від АТ «ПриватБанк» про перерахування коштів від ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» через систему Liqpay в сумі 24 000 грн на виконання умов договору № 1142-1147, вказані докази підтверджують існування між сторонами кредитних правовідносин та виконання умов кредитного договору позичальником.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За правилом частини першої статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1 та ТзОВ «Укр Кредит Фінанс» 17 січня 2023 року було укладено Договір про відкриття кредитної лінії № 1142-1147, згідно якого позивач отримав кредитні кошти у розмірі 24 000 грн.

Зі змісту вказаного договору вбачається, що він містить персональні дані позивача, зокрема, його паспортні дані, номер картки платника податків, а також номер особистого електронного платіжного засобу, на який перераховуватимуться грошові кошти. Крім того, зазначені відомості про сторін договору, розмір суми кредиту, процентну ставку за кожен день та річну, строк кредитування, відповідальність за порушення умов договору, зазначено, що клієнту надається фінансова послуга, а саме у вигляді відкритої кредитної лінії для позичальника на умовах строковості, зворотності, платності для задоволення особистих потреб.

Вказаний договір підписано позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором А 0875, також ним засвідчено, що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови відповідно до вимог чинного законодавства України.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про, зокрема, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору; якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, потреби у послугах. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому чи його окремих положень, зокрема не спростовано, що під час укладення договору про надання споживчого кредиту позичальник діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови, а також отримав кредитні кошти.

Таким чином, висновки суду першої інстанції, щодо обґрунтованості заявлених вимог товариства є цілком законними, підтверджуються допустимими та належними доказами, які наявні в матеріалах справи.

Натомість зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними умов договору про нарахування відсотків протягом 300 днів строку кредитування з підстав суперечливості строків кредитування не знайшли свого підтвердження з огляду на укладений між сторонами договір з урахуванням всіх погоджених умов і жодних суперечностей щодо строків кредиту ні судом першої, ні апеляційної інстанції не встановлено, відтак відсутні підстави для його задоволення.

З цих же підстав суд відхиляє і аналогічні доводи апеляційної скарги.

Також безпідставними є доводи апелянта про ненадання суду письмових доказів щодо отримання апелянтом кредитних коштів, а також що товариство не здійснювало видачу позики і це є підставою відмови у позові.

За клопотанням позивача судом було витребувано відповідну інформацію з АТ «Універсал банк».

Так, АТ «Універсалбанк» було надано суду дані про рух коштів по картці НОМЕР_1 , емітовану на ім`я ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , номер якої співпадає з номером картки, вказаній в кредитному договорі, укладеним між позивачем і відповідачем 17 січня 2023 року.

Як вбачається з даного документу, 17 січня 20213 року на дану картку було зараховано 24000 грн і даний доказ апелянтом жодним чином не був спростований в ході розгляду справи.

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про укладення між сторонами кредитного договору та отримання апелянтом кредитних коштів.

Разом з тим, колегія суддів вважає за можливе змінити рішення суду в частині стягнення заборгованості за нарахованими процентами, враховуючи доводи апелянта щодо явно завищеного розміру нарахованих відсотків в розмірі 96 000 грн при отриманні 24 000 грн тіла кредиту, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

При дослідженні апеляційним судом розрахунку заборгованості, складеного позивачем станом на 20 березня 2024 року, встановлено, що він відповідає погодженим між сторонами умовам кредитування, зокрема з урахування погодженої відсоткової ставки та строку дії договору.

Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у частині 3 статті 509 та частинах 1, 2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

З огляду на приписи частини 4 статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.

Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року №39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Пунктом 1.2 вищезазначеної Резолюції Генеральної Асамблеї ООН, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.

Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору.

Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац 3 підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

У Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 викладено, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

У пункті 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Всупереч вимогами частини першої статті 382 ЦПК України щодо зазначення мотивів відхилення аргументів відповідача про непропорційно велику суму компенсації, суд першої інстанції на ці аргументи заявника не відповів, на зазначив, чи відповідає заявлений до стягнення розмір боргу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Такий правовий висновок викладений і в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23 за аналогічних правовідносин і умов кредитного договору цього ж кредитора з іншим позивальником

Таким чином, колегія суддів, вважає, що встановлений сторонами договору розмір відсотків є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг, у зв`язку з чим судове рішення підлягає зміні в частині стягнення з відповідача процентів і встановлення їх в сумі 24000 грн, що буде відповідати розміру тіла кредиту.

Отже, загальна сума заборгованості, яка підлягає до стягнення на користь позивача становитиме 48 000 грн і складається із простроченої заборгованості за кредитом в сумі 24000 грн та простроченої заборгованості за нарахованими процентами, також в сумі 24000 грн, відтак в частині визначення розміру кредитної заборгованості рішення суду першої інстанції підлягає зміні, з огляду на викладене.

Решта доводів апеляційної скарги, висновків суду не спростовують.

В силу ч.ч. 2, 3, 8 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, з огляду на те, що позов задоволено на 40% (48 000:120000*100%), на користь позивача з відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 968 грн 44 коп. (2422,40*40%). Оскільки апеляційна скарга задоволена на 60% (100%-40%), з позивача на користь відповідача підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору за перегляд судового рішення в суді апеляційної в розмірі 1453 грн 44 коп. Відтак, з урахуванням різниці, відповідач має компенсувати позивачу судовий збір в сумі 484 грн ( 1453,44-968,44).

Відповідно до пункту 9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю І та ІІ груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки, відповідач ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи, відтак судовий збір в сумі 484 грн слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Індутним-Шматько Станіславом Миколайовичем, задовольнити частково.

Рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 04 березня 2025 року в частині задоволених позовних вимог змінити, виклавши абзац другий та четвертий резолютивної частини рішення в наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (місцезнаходження: м. Київ, Бульвар Лесі Українки, 26, ) заборгованість за кредитним договором в сумі 48000 грн., яка складається із простроченої заборгованості за кредитом в сумі 24000 грн. та простроченої заборгованості за нарахованими процентами в сумі 24000 грн.

Витрати Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» по оплаті судового збору за звернення до суду з позовом в сумі 484 грн. компенсувати за рахунок держави у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 травня 2025 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова