Справа № 372/2755/22
Провадження № 2-47/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2025 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Тиханського О.Б.

за участю секретаря судових засідань Клименко В.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про виділення 1/2 частки незавершеного будівництвом житлового будинку в натурі, визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що він та ОСОБА_4 являються співвласниками житлового будинку, який розташований на земельній ділянці, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:011:0020, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зареєстрував своє право власності на частину незавершеного будівництва, житловий будинок, готовність 67 % в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з цього реєстру.

29 травня 2004 року між сторонами по справі зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Обухівського районного суду Київської області від 11 листопада 2016 року. Після розірвання шлюбу фактичне проживання у будинку та його спільне використання стало не можливим. В період шлюбу - 16 липня 2012 року ОСОБА_4 отримала в дар земельну ділянку, площею 0,1000 га, за адресою: Київська область, Обухівський район, м. Обухів, з кадастровим номером :01:011:0020, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

28 березня 2014 року відділом розвитку інфраструктури, містобудування та архітектури виконавчого комітету Обухівської міської ради був виданий будівельний паспорт на будівництво.

12 вересня 2014 року :01:011:0020 звернулася до інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області з повідомлення про початок виконання будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1 .

На даний момент відповідач одноособово використовує спільне майно та чинить ОСОБА_1 перешкоди у доступі, додатково встановила металевий паркан навколо периметру двох земельних ділянок, крім того повідомила, що не буде пускати до житлового будинку, оскільки земельна ділянка під будинком належить їй.

Також позивач неодноразово звертався до відповідачки з усними заявами про врегулювання спору, однак вони залишились без уваги.

Оскільки подальше спільне користування та розпорядження житловим будинком та земельною ділянкою є неможливим, єдиним способом фактично вирішити спір між позивачем та відповідачем є виділ в натурі частини незавершеного будівництва житлового будинку та визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки.

Ухвалою суду від 17 жовтня 2022 року відкрито провадження в справі та призначено її розгляд в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 21 квітня 2023 року у справі була призначена комплексна судова будівельно-технічна та земельно-технічна експертиза, провадження у справі зупинено.

11 січня 2024 року від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшло повідомлення про неможливість надання висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи.

11 січня 2024 року провадження у справі поновлено, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 22 лютого 2024 року у справі повторно була призначена комплексна судова будівельно-технічна та земельно-технічна експертиза, провадження у справі зупинено.

02 грудня 2024 року від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз до суду надійшов висновок експерта за результатами проведення експертизи.

Ухвалою суду від 02 грудня 2024 року провадження у справі поновлено, призначено підготовче судове засідання.

17 січня 2025 року від представника позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог у справі з урахуванням висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 4690/24-42/4691/24-41 від 20.11.2024 р.

24 березня 2025 року надійшов відзив на уточнену позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позову, оскільки в матеріалах справи відсутній будь-який доказ, що відповідач створює позивачу перешкоди в користуванні даної 1/2 частини даного незавершеного будівництва. Виходячи з цього не відсутність спору свідчить про безпідставність позову. Позивач залишає поза уваги, що 16 липня 2012 року ОСОБА_4 отримала в дарунок земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою: Київська область, Обухівський район, м. Обухів, в районі «Полька» з кадастровим номером :01:011:0020, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Відповідач отримала земельну ділянку у дарунок, тим самим вона не придбана під час шлюбу сторін, а тому визнання права власності на 1/2 даної ділянки є порушенням права власності відповідача та не відповідає нормам земельного та цивільного законодавства. Позивач уточнив свої вимоги на підставі висновку експерта, який відповідачем ставиться під сумнів, так як був проведений однобоко за участю тільки позивача. Позивач вимагаючи виділити в натурі 1/2 частину незавершеного будівництва залишає поза уваги, тим самим приховує від суду, що з 2016 року він не несе ніяких витрат на дане майно та не підтверджує, що відповідач порушує будь-яке його право. Спільне користування майном між сторонами є неможливим, виходячи з кількості судових справ з 2016 року. На даний час об`єкт є незавершеним з готовністю 67%. Позивач ніякого утримання з 2016 року не несе, всі витрати здійснює відповідач, а тому ідеальним вирішенням питання поділу між сторонами є виплата компенсації один одному, що позивачем ігнорується, матеріали справи не містять доказів порушеного права позивача, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Протокольною ухвалою суду від 21 лютого 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач та представник позивач позовні вимоги підтримали в повному обсязі, зазначили, що рішенням суду спірне нерухоме майно визнано спільною сумісною власністю сторін. Відповідачка здійснює перешкоди у користуванні його власністю, не пускає, в зв`язку з цим, просять здійснити поділ спірного майна за варіантом № 3 експертизи.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив в повному обсязі, зазначив, що не надано доказів, що відповідачка чинить перешкоди у користуванні майном. Вказане майно неможливо поділити з урахуванням ідеальних часток сторін, позивач там не проживає, експертиза не відповідає дійсності, ідеальним вирішенням питання поділу між сторонами є виплата компенсації один одному. Крім того позивач не має права на земельну ділянку, оскільки це особиста приватна власність відповідача.

Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові докази, перевіривши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 29 травня 2004 року між сторонами по справі зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Обухівського районного суду Київської області від 11 листопада 2016 року.

В період шлюбу - 16 липня 2012 року ОСОБА_4 отримала в дар земельну ділянку, площею 0,1000 га, за адресою: Київська область, Обухівський район, м. Обухів, в районі «Полька»з кадастровим номером :01:011:0020, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

28 березня 2014 року відділом розвитку інфраструктури, містобудування та архітектури виконавчого комітету Обухівської міської ради був виданий будівельний паспорт на будівництво.

Відповідно до постанови Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.07.2020 визнано незавершений будівництвом житловий будинок, який розташований на земельній ділянці, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:011:0020, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 по 1/2 ідеальній частці належного їм на праві спільної сумісної власності незавершеного будівництвом житлового будинку, який розташований на земельній ділянці, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:011:0020, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: ж/м «Польок», м. Обухів, Київська область.

Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім наведених вище договорів, врегульовані нормами Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Конституції України, ЦК України, СК України, ЗК України.

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.18 СК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Положеннями ст.158 ЗК України передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян.

Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321, 328, 373, 374, 380 ЦК України, ст.ст.40, 78-81, 86, 87, 89 ЗК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидами якого є житловий будинок, земельна ділянка, рухоме майно, різновидом якого є транспортні засоби), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Об`єктом права власності, зокрема спільної сумісної/часткової, може виступати таке нерухоме майно як житловий будинок та земельна ділянка, на якій розташований цей житловий будинок, призначена для його обслуговування, а також рухоме майно, різновидом якого є транспортний засіб.

При цьому законодавство, чинне як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду даної справи, у положеннях ст.ст.377, 381 ЦК України, ст.ст.40, 120 ЗК України закріплювало і закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди), а отже і правовідносини з приводу реалізації власником/співвласником свого речового права на таке нерухоме майно має відбуватись у комплексі та взаємозв`язку відносно обох цих об`єктів права власності.

Нормою ст.355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Положеннями ст.356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Відповідно до ст.ст.368, 369 ЦК України, ст.63 СК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом норм ст.ст.60, 61, 68 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

За змістом положень ст.ст.69, 70 СК України, ст.372 ЦК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Нормою ст.364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Згідно ст.370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 цього Кодексу.

Відповідно до п.п.2, 3, 5 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Згідно ст.89 ЗК України у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки, зокрема, подружжя та співвласників жилого будинку.

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Нормою ст.392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

За змістом положень ст.ст.12, 13, 78, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Так, наведене вище судом чинне законодавство надає право подружжю на поділ належного йому майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, в добровільному порядку за взаємною згодою за рішенням самого подружжя або в судовому порядку за наявності спору між подружжям. Такий поділ майна може відбуватись як під час шлюбу, так і після його розірвання, оскільки само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Поділ спільного майна подружжя означає припинення права спільної сумісної власності подружжя на це майно і виникнення на її основі приватної (роздільної) власності або спільної часткової власності подружжя. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб, за винятком того майна, яке згідно із законом не може належати подружжю (виключене з цивільного обороту). При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування. Поділ неподільних речей, тобто тих, які неможливо поділити в натурі, проводиться в ідеальних частках, або неподільна річ присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. При поділі майна подружжя суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, дійсну вартість такого майна станом на час розгляду справи в суді, з`ясувавши в першу чергу час придбання зазначеного майна, оскільки нормами сімейного законодавства встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Разом з тим, ця презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на його/її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Наведена вище правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17, від 29 червня 2021 року по справі №916/2813/18, правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06 лютого 2018 року по справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року по справі №404/1515/16-ц, від 18 квітня 2018 року по справі №180/254/15-ц, від 25 квітня 2018 року по справі №212/8891/15-ц, від 03 жовтня 2018 року по справі №127/7029/15-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №761/17775/15-ц, від 09 січня 2019 року по справі №643/4589/15-ц, від 13 травня 2019 року по справі №638/1962/17, від 22 січня 2020 року по справі №711/2302/18, від 19 лютого 2020 року по справі №405/3904/17, від 12 червня 2019 року по справі №595/324/17, від 01 квітня 2020 року по справі №462/518/18, від 26 листопада 2020 року по справі №724/1427/18, від 24 листопада 2021 року по справі №536/656/18, від 15 грудня 2021 року по справі №756/15452/17.

Перехід права власності або користування земельною ділянкою при набутті, переході права власності на розташовані на ній жилий будинок, будівлю або споруду урегульовано нормами ст.ст.377, 381 ЦК України та ст.ст.120, 125 ЗК України. Зазначені норми, в першу чергу ст.120 ЗК України, закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За вказаною нормою земельного законодавства визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу/набуття права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності або користування земельною ділянкою в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками або користувачами земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала або перебувала у користуванні відповідно попереднього власника або користувача. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою володів або користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на право власності або користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній.

Наведена правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 20 березня 2019 року по справі №514/1571/14-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №263/6022/16-ц, від 16 червня 2020 року по справі №689/26/17, а також правовими висновками, викладеним у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року по справі №464/1663/18, від 23 вересня 2020 року по справі №1519/2-572/11, від 23 вересня 2020 року по справі №369/10454/16-ц, від 23 вересня 2020 року по справі №127/13276/17, від 01 жовтня 2020 року по справі №752/7311/13-ц, від 05 жовтня 2020 року по справі №158/1717/18, від 07 жовтня 2020 року по справі №490/8388/17, від 07 жовтня 2020 року по справі №520/341/16-ц, від 20 жовтня 2020 року по справі №608/1713/17.

Земельна ділянка, одержана особою в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Втім, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, тоді у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 лютого 2019 року по справі №199/2099/17, від 29 вересня 2022 року по справі №359/924/20, від 26 жовтня 2022 року по справі №206/6366/17.

При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року по справі №522/17831/20.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (ст.365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у ст.7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування. У п.п.1-3 ч.1 ст.365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються ст.364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Наведений вище правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року по справі №210/4854/15-ц, від 03 червня 2020 року по справі №487/6195/16-ц, від 09 червня 2021 року по справі №760/789/19, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року по справі №125/2157/19.

Оскільки учасники спільної сумісної власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

Суд вважає, що наявний в матеріалах справи висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та судової земельно-технічної експертизи № 4690/24-42/4691/24-41 від 20.11.2024, проведена судовим експертом Лісниченком Сергієм Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, дає можливість виділити позивачу в натурі 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 до запропонованого варіанту № 3 (додаток 3, 4), який буде відповідати інтересам співвласників та забезпечить рівні умови використання будинку.

Відповідно до експертного висновку № 4690/24-42/4691/24-41 від 20.11.2024 року було визначено 3 варіанти поділу в натурі житлового будинку, які визначені з відхиленням ідеальних часток позивача, що сумарно дорівнює 1/2 та сумарно дорівнює частці відповідача 1/2 частин.

Відповідно до третього варіанту висновку судової будівельно-технічної та судової земельно-технічної експертизи № 4690/24-42/4691/24-41 від 20.11.2024, проведеної судовим експертом Лісниченком Сергієм Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, загальна площа житлового будинку складає 231,3 кв.м.

На ідеальну частку співвласника №1 в розмірі 1/2 частини, площа в житловому будинку складає 117,9 кв.м. (всього по будинку 1274483,92 грн.).

На ідеальну (сумарну) частку співвласника №2 в розмірі 1/2 частини, площа в житловому будинку, складає: 113,4 кв.м. (всього по будинку 1244199,23 грн.).

Приміщення в житловому будинку які виділяються в особисте користування співвласнику № 1 площею 117,9 кв.м:

- Приміщення 1-1 (16,8 кв.м) - підсобне цокольне приміщення;

- Приміщення 1-2 (21,7 кв.м) підсобне цокольне приміщення;

- Приміщення I (4,7 кв.м) підсобне приміщення;

- Приміщення 1-9 (12,8 кв.м) - підсобне приміщення перший поверх;

- Приміщення 1-8 (8,5 кв.м) - підсобне приміщення перший поверх;

- Приміщення 1-7 (5,3 кв.м) - підсобне приміщення перший поверх;

- Приміщення 1-6 (2,9 кв.м) - підсобне приміщення перший поверх;

- Приміщення 1-5 (3,4 кв.м) - підсобне приміщення перший поверх;

- Приміщення 1-10 (25,5 кв.м) - житлове приміщення перший поверх;

- Приміщення 1-11 (16,3 кв.м) - житлове приміщення перший поверх;

- Ганок а1;

- Колодязь 1 (1/2);

- Септик 2 (1/2) (Всього 1349686,2 грн.).

Приміщення в житловому будинку які виділяються в особисте користування співвласнику № 2 площею 113,4 кв.м:

- Приміщення 1-3 (13,2 кв.м) - підсобне цокольне приміщення;

- Приміщення 1-4 (26,5 кв.м) підсобне цокольне приміщення;

- Приміщення 1-12 (10,1 кв.м) - підсобне приміщення другий поверх;

- Приміщення 1-13 (12,8 кв.м) - житлове приміщення другий поверх;

- Приміщення 1-14 (23,8 кв.м) - підсобне приміщення другий поверх;

- Приміщення 1-15 (18,2 кв.м) - житлове приміщення другий поверх;

- Приміщення 1-16 (3,4 кв.м) - підсобне приміщення другий поверх;

- Приміщення 1-17 (5,4 кв.м) - підсобне приміщення другий поверх;

- Ганок а2;

- Колодязь 1 (1/2);

- Септик 2 (1/2). (Всього 1334334,5 грн.).

Схема поділу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 згідно варіанту № 3, зображено в додатку № 3, варіант №3 до даного висновку.

Під поділом земельної ділянки слід розуміти її розподіл у відповідності до часток співвласників/користувачів для здійснення права власності/користування. Варіанти поділу земельної ділянки повинні максимально забезпечувати одинакові умови для співвласників з урахуванням їх часток, бути наближеними до фактичного порядку користування, якщо такий склався і забезпечує одинакові умови, та забезпечує зручне користування і експлуатацію поліпшенням, що розташовані на земельній ділянці, по можливості включати ділянки спільного користування.

Частки співвласників в зазначеній площі земельної ділянки з кадастровим номером :01:011:0020 площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , складає: першому співвласнику земельну ділянку площею 336,4 кв.м, що має форму багатокутника ПЕАРНМОП., другому співвласнику земельну ділянку площею 117,3 кв.м, що має форму багатокутника БГПОКЖБ та земельну ділянку площею 219,1 кв.м, що має форму багатокутника ЯЗМНРЯ. Загальне користування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 земельну ділянку площею 327,2 кв.м, що має форму багатокутника ВБЖКОМЗЯВ.

Межі розподілу покласти по лініям: - Відрізок ЯЗ довжиною 12,23 м покласти з точки Я, яка знаходиться на відстані 3,51 м від точки В, паралельно правій межі земельної ділянки; - Відрізок ЗМ довжиною 16,11 м прокласти з точки З паралельно титульному фасаду житлового будинку «А1»; - Відрізок МН довжиною 2,4 м прокласти з точки М на відстані 3,1 м від тильного фасаду житлового будинку «А1»; - Відрізок НР довжиною 11,49 м прокласти з точки Н, при цьому точка Р знаходиться на відстані 14,35 м від точки А; - Відрізок МО довжиною 14,83 м прокласти з точки М на відстані 1 м від лівого фасаду ганку «а2»; - Відрізок ОП довжиною 0,15 м прокласти з точки О, перпендикулярно до центральної межі земельної ділянки; - Відрізок ОК довжиною 14,43 м прокласти з точки О на відстані 2 м від центрального фасаду житлового будинку «А1»; - Відрізок КЖ довжиною 1,62 м прокласти з точки К на відстані 2 м від правого фасаду житлового будинку «А1»; - Відрізок ЖБ довжиною 5,44 м прокласти з точки Ж, при цьому точка Б знаходиться на відстані 12,35 м від точки Г.

Схема поділу земельної ділянки з кадастровим номером :01:011:0020, згідно варіанту № 3, зображено в додатку № 4 до даного висновку.

В запропонованих вище варіантах виділ будинку та виділ (поділ) земельної ділянки за запропонованим варіантом вимагає відповідного розмежування інженерних систем, на підставі проектної та технічної документації, виконання (розроблення) якої не відноситься до завдань судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи.

Щодо поділу земельної ділянки із кадастровим номером :01:011:0020, то приймаючи до уваги, що хоча право власності на таку спірну земельну ділянку і було набуто відповідачем у дарунокв період шлюбу сторін, однак оскільки на цій спірній земельній ділянці із кадастровим номером :01:011:0020 фактично розташоване спірне домоволодіння, яке є об`єктом спільної сумісної власності сторін та позовні вимоги про поділ такого домоволодіння задовольняються цим рішенням, суд, спираючись на вищенаведені правові позицію Верховного Суду, принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, норми ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України, вважає правомірними, обґрунтованими, доведеними, а отже такими, що підлягають задоволенню і позовні вимоги про поділ спірної земельної ділянки шляхом визначення ідеальних часток сторін у праві спільної часткової власності на неї в розмірі відповідно до варіанту № 3 проведеної судової будівельно-технічної та судової земельно-технічної експертизи № 4690/24-42/4691/24-41 від 20.11.2024

З наведених вище підстав, обставин, правових позицій, норм законодавства та мотивувань суд критично оцінює та не приймає до уваги заперечення сторони відповідача проти позову в частині вимог про поділ спірних домоволодіння та земельної ділянки під ним.

З врахуванням зазначеного, на думку суду, такий розподіл майна по відношенню до сторін буде справедливими, відповідатиме інтересам осіб та не буде порушувати їх прав.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що вимоги позовної заяви ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, витрати на проведення експертизи.

Згідно положень ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Згідно ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує , зокрема чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підставі викладеного, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 підлягають до відшкодування витрати на правову допомогу у сумі 5000,00 гривень, розмір яких на думку суду, відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, та не суперечить принципу розподілу таких витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормами ст.ст.133, 139, 141, 142 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, ступінь доведення розміру та факту понесення сторонами судових витрат, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 16827,92 грн. вартість проведеної експертизи.

Керуючись ст. 15, 16, 328, 355, 356, 361, 364 ЦК України, ст. ст .6, 12, 13, 18, 141, 263-265, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про виділення 1/2 частки незавершеного будівництвом житлового будинку в натурі, визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, задовольнити.

ОСОБА_1 виділити в натурі в окремий об`єкт нерухомості - 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до третього варіанту висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 4690/24-42/4691/24-41 від 20.11.2024, проведеної судовим експертом Сергієм Лісниченком Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, а саме приміщення в житловому будинку площею 231,3 кв.м:

- Приміщення 1-1 (16,8 кв.м) - підсобне цокольне приміщення;

- Приміщення 1-2 (21,7 кв.м) підсобне цокольне приміщення;

- Приміщення I (4,7 кв.м) підсобне приміщення;

- Приміщення 1-9 (12,8 кв.м) - підсобне приміщення перший поверх;

- Приміщення 1-8 (8,5 кв.м) - підсобне приміщення перший поверх;

- Приміщення 1-7 (5,3 кв.м) - підсобне приміщення перший поверх;

- Приміщення 1-6 (2,9 кв.м) - підсобне приміщення перший поверх;

- Приміщення 1-5 (3,4 кв.м) - підсобне приміщення перший поверх;

- Приміщення 1-10 (25,5 кв.м) - житлове приміщення перший поверх;

- Приміщення 1-11 (16,3 кв.м) - житлове приміщення перший поверх;

- Ганок а1;

- Колодязь 1 (1/2);

- Септик 2 (1/2).

ОСОБА_4 виділити в натурі в окремий об`єкт нерухомості - 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до третього варіанту висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 4690/24-42/4691/24-41 від 20.11.2024, проведеної судовим експертом Сергієм Лісниченком Київського науково- дослідного інституту судових експертиз, а саме приміщення в житловому будинку площею 231,3 кв.м:

- Приміщення 1-3 (13,2 кв.м) - підсобне цокольне приміщення;

- Приміщення 1-4 (26,5 кв.м) підсобне цокольне приміщення;

- Приміщення 1-12 (10,1 кв.м) - підсобне приміщення другий поверх;

- Приміщення 1-13 (12,8 кв.м) - житлове приміщення другий поверх;

- Приміщення 1-14 (23,8 кв.м) - підсобне приміщення другий поверх;

- Приміщення 1-15 (18,2 кв.м) - житлове приміщення другий поверх;

- Приміщення 1-16 (3,4 кв.м) - підсобне приміщення другий поверх;

- Приміщення 1-17 (5,4 кв.м) - підсобне приміщення другий поверх;

- Ганок а2;

- Колодязь 1 (1/2);

- Септик 2 (1/2).

Виділити в загальне користування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відповідно до третього варіанту висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 4690/24-42/4691/24-41 від 20.11.2024, проведеної судовим експертом Сергієм Лісниченком Київського науково-дослідного інституту судових експертиз земельну ділянку площею 327,2 кв.м, що має форму багатокутника ВБЖКОМЗЯВ.

Виділити ОСОБА_1 , відповідно до третього варіанту висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 4690/24-42/4691/24-41 від 20.11.2024, проведеної судовим експертом Сергієм Лісниченком Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, земельну ділянку площею 336,4 кв.м, що має форму багатокутника ПЕАРНМОП.

Виділити ОСОБА_4 відповідно до третього варіанту висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 4690/24-42/4691/24-41 від 20.11.2024, проведеної судовим експертом Сергієм Лісниченком Київського науково-дослідного інституту судових експертиз земельну ділянку площею 117,3 кв.м, що має форму багатокутника БГПОКЖБ та земельну ділянку площею 219,1 кв.м, що має форму багатокутника ЯЗМНРЯ.

Межі розподілу покласти по лініям:

-Відрізок ЯЗ довжиною 12,23 м покласти з точки Я, яка знаходиться на відстані 3,51 м від точки В, паралельно правій межі земельної ділянки;

-Відрізок ЗМ довжиною 16,11 м прокласти з точки З паралельно титульному фасаду житлового будинку «А1»;

-Відрізок МН довжиною 2,4 м прокласти з точки М на відстані 3,1 м від тильного фасаду житлового будинку «А1»;

-Відрізок НР довжиною 11,49 м прокласти з точки Н, при цьому точка Р знаходиться на відстані 14,35 м від точки А;

-Відрізок МО довжиною 14,83 м прокласти з точки М на відстані 1 м від лівого фасаду ганку «а2»;

-Відрізок ОП довжиною 0,15 м прокласти з точки О, перпендикулярно до центральної межі земельної ділянки;

-Відрізок ОК довжиною 14,43 м прокласти з точки О на відстані 2 м від центрального фасаду житлового будинку «А1»;

-Відрізок КЖ довжиною 1,62 м прокласти з точки К на відстані 2 м від правого фасаду житлового будинку «А1»;

-Відрізок ЖБ довжиною 5,44 м прокласти з точки Ж, при цьому точка Б знаходиться на відстані 12,35 м від точки Г.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 5 000,00 грн. та суму сплаченої вартості судової експертизи в розмірі 16827,92 грн., а всього 21828,92 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складено та підписано 22.05.2025.

Суддя: О.Б. Тиханський