Справа № 438/1175/24 Головуючий у 1 інстанції: Ткачова С.М.
Провадження № 22-ц/811/64/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 19 листопада 2024 року,-

ВСТАНОВИВ:

у липні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про надання жилого приміщення для постійного проживання.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що з 09 липня 2014 року зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 і має законне право користуватися цим житловим приміщенням. 15 грудня 2014 року його незаконно виселили з вищезазначеного приміщення, у зв`язку з чим він позбавлений доступу до квартири. В подальшому на підставі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 з розстрочкою платежу, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Паньків Г.О., вищезазначену квартиру придбала ОСОБА_1 , яка не надає йому доступу до квартири, незважаючи на те, що він зареєстрований в цій квартирі. Зазначає, що тривале проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Сам факт переходу права власності на квартиру не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі і колишніх, без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло. Протягом тривалого часу порушується його право на проживання в квартирі АДРЕСА_1 , а виселення його з квартири без надання іншого житлового приміщення є порушенням ст. 109 Житлового кодексу України та ст. 47 Конституції України.

З наведених підстав просить зобов`язати ОСОБА_1 надати ОСОБА_3 жиле приміщення для постійного проживання.

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 19 листопада 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про надання жилого приміщення для постійного проживання - відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому, що він незаконно позбавлений права користуватися житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 внаслідок перепродажу квартири між родичами з використанням підроблених довідок про склад сім`ї та технічного паспорта на дану квартиру. Одним із способів захисту його права користування майном є припинення дій, які це право порушують і відновлення становища, яке існувало до порушення, а саме припинення протиправного порушення права користуватися жилим приміщенням і надання йому житлового приміщення для постійного користування. Вважає, що обраний ним спосіб захисту відповідає вимогам закону, оскільки рішення суду про виселення його з квартири АДРЕСА_1 відсутнє. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що саме відповідачка порушила його право на житло, а зобов`язання відповідачку надати спірну квартиру для постійного проживання позивача, який фактично є сторонньою для відповідачки особою, суперечить передбаченому статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, праву кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 з 2001 року був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , а у 2006 році знятий з реєстрації у зв`язку з виїздом до м. Львова на навчання, де був зареєстрований в гуртожитку.

Довідками № 1176/17-59 від 24.07.2018 року та № 2606/17-59 від 26.10.2020 року, а також листами № 1665/17-04 від 04.07.2019 року та № 846/13-45 від 27.04.2020 року, виданими Відділом реєстрації Бориславської міської ради Львівської області підтверджується, що ОСОБА_3 з 09 липня 2014 року зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 .

З договору купівлі - продажу квартири з розстрочкою платежу від 30.04.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Паньків Г.О. вбачається, що ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .

Судом першої інстанції встановлено, що у травні 2021 року ОСОБА_3 звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача: приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Монастирської М.М., приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Теплої М.Ю., приватного нотаріуса Бориславського нотаріального округу Паньків Г.О., директора МПП «Бескид» Стефанишин П.І., начальника відділу реєстрації Бориславської міської ради Раєвої Я.Є., державного виконавця Бориславського міського відділу ДВС Добош Г.В. про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та визнання договорів купівлі-продажу квартири від 30.04.2020 року, від 20.03.2017 року, від 15.12.2010 року недійсними.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 лютого 2022 року позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_3 у користуванні житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_2 шляхом надання доступу до житла. В решті позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 23 травня 2023 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 лютого 2022 року змінено в частині відмови у задоволенні позовних вимог, викладено його мотивувальну частину у цій частині в редакції постанови апеляційного суду. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 31 січня 2024 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 лютого 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 23 травня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом скасовано і ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в позові. Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 лютого 2022 року в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, з урахуванням змін, внесених постановою Львівського апеляційного суду від 23 травня 2023 року, та постанову Львівського апеляційного суду від 23 травня 2023 року в незміненій частині залишено без змін.

Скасовуючи рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 лютого 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 23 травня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом, Верховний Суд в постанові від 31 січня 2024 року врахував те, що ОСОБА_3 не був власником чи співвласником спірної квартири, а був лише зареєстрований у ній, як член сім`ї колишнього власника, ОСОБА_7 , яка відчужила належне їй на праві власності майно за договором купівлі-продажу та виселена зі спірної квартири на підставі рішення суду. ОСОБА_1 придбала спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 30 квітня 2020 року. Відомостей про те, що вона не є добросовісним набувачем майна, судами не встановлено. Жодних взаємовідносин (сімейних, договірних тощо) ОСОБА_1 із ОСОБА_3 не має. При цьому ОСОБА_1 стверджує, що спірна квартира необхідна їй для проживання зі своєю сім`єю, у тому числі малолітньою дитиною. З огляду на встановлені у справі обставини, права та законні інтереси ОСОБА_1 , як власника квартири на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном переважають інтерес члена сім`ї колишнього власника на користування квартирою, яка раніше належала його матері. Вселення фактично сторонньої для ОСОБА_1 особи у її квартиру суперечить передбаченому статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, праву кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. При цьому ОСОБА_3 , будучи зареєстрований у квартирі як член сім`ї своєї матері (попереднього власника житла), мав усвідомлювати, що у разі зміни власника, зокрема шляхом продажу квартири іншій особі, з якою він не пов`язаний будь-якими сімейними чи договірними відносинами, проживати у ній він зможе лише з дозволу нового власника.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду від 15.05.2024 задоволено заяву ОСОБА_1 та допущено поворот виконання рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 лютого 2022 року та постанови Львівського апеляційного суду від 23 травня 2023 року в частині вирішення вимог ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом. Зобов`язано ОСОБА_3 звільнити житлову квартиру АДРЕСА_1 та повернути ОСОБА_1 ключ від дверей цієї квартири.

Обгрунтовуючи позовні вимоги про зобов`язання ОСОБА_1 надати йому квартиру АДРЕСА_1 для постійного проживання з підстав його незаконного виселення на підставі договорів купівлі-продажу спірної квартири від 30.04.2020 року, від 20.03.2017 року.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. (частина 1 статті 316 ЦК України).

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частин 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Частина 7 статті 319 ЦК України передбачає, що діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У відповідності ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року).

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Тлумачення частини третьої статті 16 ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Аналогічний за змістом висновок міститься у пункті 7.43. постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19), постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №235/9835/15ц ( провадження №61-8142св18), від 16.01.2019 у справі №243/7004/17ц (провадження №61-25371св18).

Аналіз вищезазначені норми закону суд дійшов висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, однак, як встановлено судом першої інстанції, позивач не є членом сім`ї відповідачки, не пов`язаний з нею спільним побутом, не веде з нею спільного господарства.

На думку колегії суддів, права та інтереси ОСОБА_1 , як власника квартири, якій, як власнику, належить право володіння, користування та розпорядження спірною квартирою, яка має намір у ній проживати разом з членами своєї сім`ї, переважають інтерес члена сім`ї колишнього власника на користування квартирою, яка раніше належала його матері.

Як вбачається матеріалів справи, ОСОБА_1 , як власник житлового приміщення (квартири), після набуття її у власність не укладала з позивачем договору щодо можливого користування ним спірною квартирою, не перебуває з позивачем у родинних відносинах, які б давали право останньому користуватися спірним житловим приміщення на правах, передбачених чинним законодавством.

За вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому, що він незаконно позбавлений права користуватися житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 внаслідок перепродажу квартири між родичами з використанням підроблених довідок про склад сім`ї та технічного паспорта на дану квартиру, не заслуговують на увагу, оскільки постановою Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі №438/748/21 встановлено, щопозивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що укладенням оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 15 грудня 2010 року було порушено його права та/або законні інтереси.

Погоджуючись з рішенням суду, колегія суддів враховує те, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 і це право власності не скасоване у судовому порядку.

Твердження апелянта про те, що припинення відповідачкою протизаконного порушення його права користування спірною квартирою та надання йому такої для постійного користування відновить його становище, яке існувало до порушення його прав, є безпідставними, оскільки позивач не довів обов`язку саме відповідачки забезпечити його жилим приміщенням для постійного користування.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 19 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 21.05.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк