Провадження № 2/752/3082/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 травня 2025 року Голосіївський районний суд міста Києва в складі головуючого - судді Машкевич К.В., за участю секретаря - Зінченка Д.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідачки 141 768, 91 грн. заборгованості за кредитними договорами.

Посилається в позові на те, що 20 листопада 2020 року між банком та відповідачкою був укладений кредитний договір № 101, за умовами якого відповідачці був наданий кредит у розмірі 50 000, 00 грн.

Крім того, 23 лютого 2021 року між банком та відповідачкою був укладений кредитний договір № 01, за умовами якого відповідачці був наданий кредит у розмірі 49 996, 52 грн.

Банк свої зобов`язання за умовами договорів виконав.

У свою чергу відповідачка неналежним чином виконує свої зобов`язання, внаслідок чого станом на 06 жовтня 2024 року утворилася заборгованість:

- за кредитним договором № 101 від 20 листопада 2020 року 52 090, 90 грн., з яких: 27175, 70 грн. - заборгованість за кредитом; 4, 51 грн. - заборгованість за процентами; 24 910, 69 грн. - заборгованість за комісією.

- за кредитним договором №01 від 23 лютого 2021 року 89 678, 01 грн., з яких: 49 996, 52 грн. - заборгованість за кредитом; 39 681, 49 грн. - заборгованість за процентами.

Виходячи з цього, невиконання відповідачкою умов договорів, просить задовольнити позов.

Позов був зареєстрований судом 02 грудня 2024 року та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду.

Ухвалою суду від 26 грудня 2024 року в справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками.

Направлені судом документи на адресу відповідачки повернулися до суду без вручення в зв`язку з відсутністю адресата.

Відповідно до ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно з ч. 9 ст. 10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Велика Палата Верховного Суду в п.п.78 -82 постанови від 08 червня 2022 року в справі № 2-591/11 (провадження № 14-31цс21) зазначила, зокрема, що необхідність інституту аналогії (аналогії закону та аналогії права) випливає з того, що закон призначений для його застосування в невизначеному майбутньому, але законодавець, встановлюючи регулювання, не може охопити всі життєві ситуації, які можуть виникнути.

Зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права.

За таких підстав суд вважає за необхідне в порядку аналогії закону застосувати норму ст.ст.130, 131 ЦПК України, які регулюють порядок вручення судових повісток.

Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України у разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Частиною 1 ст.131 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться.

Крім цього, 14 січня 2025 року про наявність справи в провадженні суду та її предмет відповідачка була повідомлена через офіційний веб-сайт Судової влади України.

Виходячи з цього, суд вважає відповідачку обізнаною про наявність спору в провадженні суду та його предмет.

Згідно зі ст. 178 ЦПК України відповідачці був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву.

Станом на день ухвалення рішення у справі відповідачка своїм правом не скористалася, відзив на позов не подала.

З урахуванням цього, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній доказами.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа /кредитодавець/ зобов`язується надати грошові кошти/кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Судом встановлено, що 20 листопада 2020 року між сторонами був укладений кредитний договір № 101 шляхом підписання відповідачкою Заяви про приєднання до Договору комплексного обслуговування фізичних осіб.

Відповідно до умов договору відповідачці був наданий кредит у розмірі 50 000, 00 грн. на споживчі цілі.

Крім того, 23 березня 2021 року між сторонами був укладений кредитний договір № 01 шляхом підписання відповідачкою Заяви про приєднання до Договору комплексного обслуговування фізичних осіб.

Відповідно до Заяви та п.3 Паспорту споживчого кредиту за бажанням відповідачки була відкрита кредитна лінія, встановлено ліміт кредитування в розмірі 30 000, 00 грн.

Кредитні кошти були перераховані на зазначену відповідачкою кредитну картку, випущену на підставі відкритого нею в банку поточного рахунку.

Строк кредитування встановлено 12 місяців, який зі спливом вказаного строку продовжується кожного разу на такий самий строк за відсутності заперечень будь-якої із сторін.

( а.с. 13 - 16 )

З розрахунку позивача вбачається, що в зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою умов кредитних договорів утворилася заборгованість, яка станом на 06 жовтня 2024 року становить:

1) за кредитним договором № 101 від 20 листопада 2020 року 52 090, 90 грн., з яких:

- 27175, 70 грн. - заборгованість за кредитом;

- 4, 51 грн. - заборгованість за процентами;

- 24 910, 69 грн. комісії.

2) за кредитним договором №01 від 23 лютого 2021 року 89 678, 01 грн., з яких:

- 49 996, 52 грн.- заборгованість за кредитом;

- 39 681, 49 грн. - заборгованість за процентами.

( а.с. 13 - 120 )

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України.

Згідно ч.2 даної статті якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Статтею 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

За змістом положень статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Порушенням зобов`язання, з точки зору ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Уклавши договори на умовах, викладених у них, відповідачка тим самим засвідчила свою згоду та взяла на себе зобов`язання виконувати умови, які були в них закріплені.

З урахуванням приведеного, невиконання відповідачкою умов укладених з позивачем кредитних договорів, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами.

Щодо стягнення комісії за умовами кредитного договору № 101 від 20 листопада 2020 року та приведених позивачем обґрунтувань правомірності її нарахування, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 13 липня 2022 року в справі №363/1834/17 та від 01 червня 2021 року в справі № 910/12876/19 зазначала, що сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності.

Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення.

Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням.

Банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про споживче кредитування» цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї статті.

Згідно з п.п.2, 4 ч.1 ст.1 Закону загальна вартість кредиту для споживача - сума загального розміру кредиту та загальних витрат за споживчим кредитом.

Загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб;

За змістом абз.2 ч.2 ст.8 Закону до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

На виконання вимог Закону України « Про споживче кредитування» 08 червня 2017 року Постановою Правління Національного банку України №49 затверджено Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит.

Додатком №1 до Правил є Методика розрахунку загальної вартості кредиту для споживача, а Додатком №2 - Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит.

Згідно з Додатком №1 до Правил загальними витратами споживчого кредиту є, в тому числі, витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги банку, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту (уключаючи комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення та інші платежі).

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України « Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з ч.5 ст.12 Закону умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постановах Великої Палати від 13 липня 2022 року в справі № 496/3134/19 та від 10 січня 2024 року в справі № 727/5461/23, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць.

Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.11, ч.5 ст.12 Закону України « Про споживче кредитування».

Крім того, в постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року в справі № 202/5330/19 зазначено, що у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування).

При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з ч.ч.1, 2 ст.11 Закону України « Про споживче кредитування».

Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору.

За таких обставин положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч.ч.1, 2 ст.11 та ч.5 ст.12 Закону України « Про споживче кредитування».

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і в іншій чисельній практиці Верховного Суду в кредитних правовідносинах.

З п.4 Паспорту споживчого кредиту до договору від 20 листопада 2020 року вбачається, що до орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача включено щомісячну комісію за обслуговування кредиту в розмірі 2,99%, яка нараховується щомісячно від суми кредиту, який видається на загально споживчі цілі.

Крім того, встановлена також разова комісійна винагорода банку, яка нараховується разово від суми кредиту, що запитується.

В свою чергу, в п.5 Паспорту споживчого кредиту зазначено, що погашення кредиту здійснюється шляхом внесення ануїтентних платежів у розмірі 2 884, 10 грн. щомісяця та 2 884. 02 грн. (останній платіж).

При цьому розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості встановлено в сумі 1 495, 00 грн.

( а.с. 15 - 16 )

В змісті вказаних документів констатується лише сам факт необхідності сплати комісії споживачем, однак що вона в себе включає та за які саме послуги після укладення договору та надання кредиту, не зазначено.

Вимагаючи стягнення з відповідачки комісії, в позові також не зазначено, які саме послуги після надання кредиту надавалися відповідачці в межах укладення договору та не надано доказів їх надання.

Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору.

Правомірність стягнення комісії обґрунтовується лише приведеною в позові постановою Миколаївського апеляційного суду.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Не подавши відзив на позов, відповідачка приведених у позові обставин не спростувала, розрахунку заборгованості, приведеного позивачем, не оспорила, своїх розрахунків не подала.

З урахуванням цього, вимоги позивача про порушення нею умов договору та стягнення заборгованості є обґрунтованими.

Що стосується приведеного позивачем обґрунтування в частині стягнення комісії постановою окремого апеляційного суду, з точки зору закону рішення апеляційної інстанції судом не може враховуватися при вирішенні спору, оскільки єдиним судом, рішення якого мають враховуватися при вирішенні спору, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України та ч.5 ст.13 Закону України « Про судоустрій і статус суддів», є Верховний Суд.

Крім того, з урахуванням приведеного вище, суд не погоджується з твердженнями позивача, що відповідачка, підписавши Заяви, безумовно погодилася на сплату комісії, оскільки в ній констатовано лише сам факт необхідності її сплати без зазначення, які послуги нею охоплюється та погодження відповідачки з ними.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, часткового задоволення позову, з відповідачки на корить позивача підлягає стягненню 1 996, 75 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 3, 6, 15, 16, 203, 525-526, 625-629, 1046, 1048, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-82, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства « Перший Український міжнародний банк» за кредитним договором № 101 від 20 листопада 2020 року 52 090, 90 грн. заборгованості, з яких: 27175, 70 грн. - заборгованість за кредитом; 4, 51 грн. - заборгованість за процентами.

За кредитним договором №01 від 23 лютого 2021 року 89 678, 01 грн. заборгованості, з яких: 49 996, 52 грн.- заборгованість за кредитом; 39 681, 49 грн. - заборгованість за процентами.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» 1 996, 75 грн. судового збору.

Позивач : Акціонерне товариство «Перший Український міжнародний банк» адреса: 04070, м. Київ вул. Андріївська, 4, .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя К.В. Машкевич