Суддя Попова В. О.
Справа № 644/2528/25
Провадження № 6/644/117/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року м.Харків

Індустріальний районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Попової В.О.,

за участю секретаря судового засідання Плаксій К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м.Харкова заяву ОСОБА_1 про визнання судового наказу Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 16.03.2025 по справі № 644/2528/25 таким, що не підлягає виконанню

у с т а н о в и в:

05 травня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду м.Харкова з заявою, в якій просить судовий наказ Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 16 березня 2025 року по справі № 644/2528/25 визнати таким, що не підлягає виконанню.

На обґрунтування заяви зазначає, що судовий наказ видано з порушенням правил територіальної підсудності, оскільки з реєстру територіальної громади вбачається, що малолітня дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому заявниця фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 . Відомості, що дитина проживає разом з матір`ю відсутні. Заявниця з дитиною постійно змінює місце проживання та не повідомляє його про це. Також у боржника відсутні банківські або інші реквізити заявниці, щоб він мав можливість надавати кошти на утримання дитини. Вважає, що довідка про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи не належить до переліку документів, на підставі яких вноситься інформація про зареєстроване місце перебування особи, тому заявниця не має підтверджуючих документів про реєстрацію її місця перебування в Індустріальному районі м.Харкова, що виключає можливість розгляду спірної заяви Орджонікідзевським районним судом м.Харкова. На підставі чого, вважає, що суд повинен був відмовити у видачі такого наказу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, тому наказ було видано помилково.

14.05.2025 через підсистему «Електронний суд» від представника ОСОБА_3 адвоката Кундіус Г.В., яка діє на підставі ордера на надання правничої допомоги серії АХ № 1230597 від 12.05.2025, надійшли заперечення, в яких зазначено, що з наведених доводів ОСОБА_1 щодо помилково виданого виконавчого документу із порушенням правил підсудності судового наказу є надуманими, необґрунтованими та штучно створеними з метою ухилення від сплати аліментів на утримання малолітньої дитини з підстав викладених в запереченні. Просить суд відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 у задоволенні заяви про визнання судового наказу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26.03.2025 р. таким, що не підлягає виконанню.

Сторони в судове засідання не з`явились.

14.05.2025 через канцелярію суду засобами поштового зв`язку від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Заяву про визнання судового наказу Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 16.03.2025 по справі № 644/2528/26 таким, що не підлягає виконанню підтримує в повному обсязі, просить задовольнити.

14.05.2025 через підсистему «Електронний суд» від представника ОСОБА_3 адвоката Кундіус Г.В. надійшла заява про розгляд справи без участі ОСОБА_3 та її представника. У задоволенні заяви просить відмовити в повному обсязі та ухвалити рішення з урахуванням поданих заперечень.

Відповідно до ч. 3 ст. 432 ЦПК України суд розглядає заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази, доходить висновку про те, що вимоги заяви не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

26 березня 2025 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова судовим наказом стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації проживання/перебування: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_2 , реєстрація місця проживання/перебування: АДРЕСА_4 , місце реєстрації як внутрішньо переміщена особа: АДРЕСА_5 ), аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з дня подання заяви, тобто з 24 березня 2025 року та до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до ч. 1ст. 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього Кодексу.

Частиною 5 статті 183 СК України передбачено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Згідно з п.4 ч.1 ст. 161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст.168 ЦПК України у судовому наказі зазначаються повідомлення про те, що під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.

У разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

Згідно з частиною восьмою статті 170 ЦПК України у разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянутий за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою3 розділу V цього Кодексу.

За приписами частин 1, 2 статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

При цьому, словосполучення «або з інших причин» стосується саме відсутності (припинення) обов`язку боржника, який підлягає виконанню. Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 розділу І книги п`ятої ЦК України.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Вказане узгоджується із висновком Верховного Суду у постановах від 19 вересня 2018 року у справі № 755/7805/13-ц (провадження № 61-16585св18), від 20 лютого 2019 року у справі № 2-4671/11 (провадження № 61-45337св18), від 13 березня 2019 року у справі № 755/388/15-ц (провадження № 61-15980св18), від 09 вересня 2021 року у справі № 824/67/20.

Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України не є вичерпним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій норми процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення.

Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року у справі № 2-4671/11, провадження № 61-45337св18.

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає насамперед у встановленні обставин та фактів, що підтверджують відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 21 грудня 2023 року у справі № 824/2/22 (провадження № 61-11769ав23), від 09 лютого 2023 року у справі № 824/85/21 (провадження № 61-12579ав22), від 24 червня 2020 року у справі № 520/1466/14-ц (провадження № 61-43447св18), від 09 вересня 2021 року у справі № 824/67/20 (провадження № 61-10482ав21), від 09 червня 2022 року у справі № 2-118/2001, провадження № 61-1762ав22.

Отже, до підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 165 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо наявні обставини: 1) заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу; 2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; 3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу; 4) наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу; 5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою; 6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; 7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті; 8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу; 9) заяву подано з порушенням правил підсудності.

Звертаючись до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, ОСОБА_3 довела наявність у себе такого права, надавши суду разом з заявою копії необхідних документів.

Вирішуючи питання про винесення судового наказу суд чітко дотримався положень ст. 161 ЦПК України, якою визначено вимоги, за якими може бути видано судовий наказ з урахуванням доказів, доданих до цієї заяви.

Згідно ст. 162 ЦПК України, заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Колексом.

Відповідно ч.1 ст.27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Разом з цим, відповідно до положень ч.1 ст. 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Згідно довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 16.04.2024 № 6332- та від 16.04.2024 № 6332-, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно, зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 .

Довідка про взяття на облік ВПО засвідчує місце проживання особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» № 1706-VII від 20.10.2014.

Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» є спеціальним законом щодо вказаних осіб та саме він підлягає застосуванню.

При вирішенні питання про відкриття провадження у справі, необхідно враховувати імперативні положення спеціального Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29 липня 2019 року в справі № 409/2636/17.

Отже, з відповідними заявами до судів за місцем фактично проживання/перебування можуть звертатися особи, які залишили або покинули своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації та стали на облік як ВПО.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 при зверненні з заявою про видачу судового наказу дотрималась вимог ст. ст. 28, 162 ЦПК України та звернулась до суду за місцем проживання, як внутрішньо переміщена особа.

Також суд зазначає, що боржником не доведено належними та допустими доказами існування між батьками спору про місце проживання дитини та наразі не впливає на обов`язок по сплаті аліментів на утримання дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

У статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

При цьому, Сімейний кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України, на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Відповідно до вимог ч.1, 2 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно зі ст. ст. 7, 155 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Враховуючи викладене, наведені заявником обставини не можуть бути підставою для визнання судового наказу про стягнення аліментів таким, що не підлягає виконанню, оскільки заявник не навів доводів, які б стосувалися питань виконання виконавчого документа, урегульованих статтею 432 ЦПК України.

Також відсутні докази помилковості видачі судового наказу, невідповідності його змісту, формі, реквізитам такого документа, відсутності обов`язку боржника у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою.

Враховуючи вищенаведене, а також практику Європейського суду з прав людини, який наголошував, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року), суд доходить висновку, що заява ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню - задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 76, 81, 260, 432 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 16.03.2025 по справі № 644/2528/25 таким, що не підлягає виконанню - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення у разі оголошення лише вступної та резолютивної частин судового рішення, а також у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст ухвали складено 15.05.2025.

Суддя В.О. Попова