12.05.2025 Єдиний унікальний номер 205/7129/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 року м. Дніпро

Суддя Новокодацького районного суду міста Дніпра Мовчан Д.В. розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 про виявлення людини про самовизначення та правосуб`єктність,-

ВСТАНОВИВ:

08 травня 2025 року до Новокодацького районного суду міста Дніпра надійшла вказана позовна заява ОСОБА_1 про виявлення людини про самовизначення та правосуб`єктність.

Фактично матеріали вказаного провадження були передані судді із канцелярії суду 09 травня 2025 року.

Дослідивши матеріали позову, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для відмови у відкритті провадження, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, процедурні гарантії, закріплені в ст. 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя.

Таким чином втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань. Кожен має право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками; на це право, що є одним з аспектів права на доступ до суду, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав є неправомірним (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), серія А №18, п. 2836).

Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Це особливо стосується гарантій, закріплених ст. 6 Конвенції, з огляду на визначне місце, яке у демократичному суспільстві займають право на справедливий суд разом з усіма гарантіями за цією статтею (див. рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Альберт-Адам ІІ проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany) [ВП], заява №42527/98, п. 45). У п. 54 рішення у справі «Креуз проти Польщі (Kreuz v. Poland, заява №28249/95) Суд також погодився, що можуть бути справи, в яких майбутній позивач повинен мати попередній дозвіл до того, як йому дозволять процедуру подання позову (див. рішення суду у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), серія A, №93, п. 59).

При цьому гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим.

Також ст. 124 Конституції України, яка набрала чинності 30 вересня 2016 року, містить норму, згідно з якою юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір, акцентуючи саме на факті наявності спору. У свою чергу, попередня редакція передбачала конституційну гарантію того, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Таким чином, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного юридичного спору, який є похідним від порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є саме справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При цьому порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (висновок, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі №800/301/16).

З урахуванням викладеного відсутність юридичного спору унеможливлює вирішення справи по суті, а, відповідно, і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19), прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

В даному випадку зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 взагалі не вбачається наявності юридичного спору. Така позовна заява не містить як даних щодо відповідача (тобто особи, яка мала б порушити або не визнати права позивача), так і викладу обставин які б свідчили про те, що певною конкретною особою реально порушені або не визнані цивільні права позивача. При цьому позивач взагалі не зазначає у такому позові в чому саме полягають обставини такого спору, який би суд міг кваліфікувати саме як юридичний спір. Фактично викладені у позовній заяви доводи позивача зводяться до власного бачення меж регулювання певних нормативних актів, філософських суб`єктивних тлумачень аспектів своєї життєдіяльності, та містять суто декларативні та штучні висновки з цього приводу без звернення до суду застосувати будь-який юридичний спосіб захисту який би був передбачений чинним законодавством.

Підсумовуючи вище викладане, суд констатує, що вказана позовна заява не може бути предметом судового розгляду, оскільки її подання не пов`язано із вирішенням конкретного та реального юридичного спору.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; п. 33).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (§ 57 рішення у справі "Ashingdane v. the United Kingdom" від 28 травня 1985 року, § 96 рішення у справі "Krombach v. France" від 13 лютого 2001 року).

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема подання завідомо безпідставного позову, за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

У частинах третій четвертій статті 44 ЦПК України визначено, що якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Таким чином, суд вважає за необхідне повернути вказану позовну заяву позивачеві, оскільки в даному випадку право позивача на подання позову до суду уявляє собою використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, оскільки поданий позов не стосується вирішення конкретного та реального юридичного спору, та поданий за відсутності відповідного предмету спору.

Також частиною першою статті 143 ЦПК України передбачено, що заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 148 ЦПК України, суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадку зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству.

Таким чином, суд роз`яснює позивачу, що у випадку повторення вищевказаних дій з його боку у вигляді подання позову за відсутності як юридичного спору в цілому так і конкретного предмету спору у конкретному випадку до нього можуть бути застосовані заходи процесуального примусу у вигляді стягнення в дохід державного бюджету штрафу.

На підставі викладеного та керуючись 44, 142, 148, 259, 260, 271 ЦПК України, суддя, -

УХВАЛИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 про визнання правосуб`єктності людини повернути, як таку що не підлягає розгляду судом, оскільки уявляє собою звернення до суду яке не спрямоване для задоволення легітимних інтересів позивача, не стосується вирішення конкретного та реального юридичного спору через відсутність предмету такого спору.

2. Роз`яснити позивачу, що у випадку повторного звернення до суду із позовною заявою такого змісту до нього можуть бути застосовані заходи процесуального примусу у вигляді стягнення в дохід державного бюджету штрафу.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Д.В.Мовчан