ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року

м. Київ

справа № 490/9093/20

провадження № 61-15893св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ВД-Транс»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВД-Транс» до ОСОБА_1 про встановлення нікчемності договорів позики та додаткових угод до них

за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Хорошева Вадима Васильовича на постанову Миколаївського апеляційного суду від 18 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Шаманської Н. О., Кушнірової Т. Б., Тищук Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ВД-Транс» (далі - ТОВ «ВД-Транс», товариство) звернулося до суду з позовом, у якому просило встановити нікчемність договорів позики від 10 липня 2018 року та від 01 серпня 2018 року, укладених між ТОВ «ВД-Транс» та ОСОБА_1 , і додаткові угоди до них від 08 серпня 2018 року, на підставі статті 228 ЦК України як таких, що порушують публічний порядок, вчинені з метою, що суперечить інтересам юридичної особи; стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВД-Транс» 230 000,00 грн, отриманих ним за договорами позики.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ТОВ «ВД-Транс» посилалося на те, що з 28 вересня 2010 року ОСОБА_1 перебуває на посаді директора ТОВ «ВД-Транс» з правом підпису фінансових документів. Перебуваючи в умовах конфлікту інтересів, відповідач вчинив дії в особистих інтересах, а саме 09 липня 2018 року та 01 серпня 2018 року він як директор товариства видав ОСОБА_2 довіреності, якими уповноважив її укласти від імені позивача з ним як з фізичною особою договори безвідсоткової позики на суми 130 000,00 грн та 100 000,00 грн відповідно. У свою чергу ОСОБА_2 , використовуючи надані їй вищевказаними довіреностями повноваження, 10 липня 2018 року та 01 серпня 2018 року уклала від імені позивача договори позики вищезазначених сум з відповідачем як з фізичною особою строком до 11 липня 2019 року та 03 серпня 2020 року відповідно. Крім того, 07 серпня 2018 року відповідач, як директор товариства видав ОСОБА_2 довіреності, якими уповноважив її укласти від імені позивача з ним як з фізичною особою додаткові угоди до вказаних договорів позики, якими строк повернення коштів продовжено до 11 липня 2024 року та 08 серпня 2024 року відповідно.

08 серпня 2018 року ОСОБА_2 уклала від імені позивача додаткові угоди з відповідачем як з фізичною особою, якими продовжено строк повернення отриманих коштів.

Посилаючись на незаконність дій ОСОБА_1 , які полягали в недобросовісності та перевищенні повноважень як директора товариства, що завдало шкоди юридичній особі, позивач просив позов задовольнити.

У подальшому позивач подав відмову від частини позовних вимог, а саме щодо стягнення коштів у розмірі 230 000,00 грн.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 липня 2024 року прийнято відмову від частини позовних вимог та закрито провадження у справі в частині стягнення коштів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Центральний районний суд м. Миколаєва рішенням від 17 липня 2024 року в задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, оскільки позивач не довів той факт, що договори та додаткові угоди до них є такими, що порушують публічний порядок, а тому вважав, що немає підстав для встановлення нікчемності вказаних правочинів.

При цьому суд виходив з того, що позивач заявив вимогу про встановлення нікчемності правочину на підставі статті 228 ЦК України. Суд вважав, що позивач обрав неналежний спосіб захисту прав, що, відповідно, є підставою для відмови в задоволенні позову. Водночас суд врахував, що від позовних вимог про стягнення коштів, отриманих на підставі оскаржуваних договорів позики, позивач відмовився, і цю відмову суд прийняв.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Миколаївський апеляційний суд постановою від 18 листопада 2024 року апеляційну скаргу ТОВ «ВД-Транс» задовольнив. Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 липня 2024 року скасував і ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив. Встановив нікчемними договори позики, укладені між ТОВ «ВД-Транс» та ОСОБА_1 , від 10 липня 2018 року та від 01 серпня 2018 року і додаткові угоди до них від 08 серпня 2018 року. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційний суд мотивував тим, що позовні вимоги є обґрунтованим та доведеним, оскільки позивач довів той факт, що знаходячись в умовах конфлікту інтересів, ОСОБА_1 як директор ТОВ «ВД-Транс» видав довіреності на укладання від імені товариства договорів позики з ним, як з фізичною особою, тобто у своїх приватних інтересах, що суперечить частині третій статті 92 ЦК України.

Такі дії відповідача як директора товариства свідчать про його протиправну поведінку, яка полягала не лише в невиконанні ним обов`язків, прямо встановлених установчими документами товариства, а й у неналежному та недобросовісному виконанні таких дій без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю, прийнятті очевидно необачних чи марнотратних рішень.

З урахуванням викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що договори позики, укладені між ТОВ «ВД-Транс» і ОСОБА_1 та додаткові угоди до них є такими, що порушують публічний порядок, а тому є нікчемними.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У листопаді 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Хорошев В. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Миколаївського апеляційного суду від 18 листопада 2024 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказував те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням апеляційним судом того, що визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Укладаючи договори позики, відповідач вважав, що діяв правомірно, оскільки залишався працювати у товаристві і розраховував повернути кошти в повному обсязі у визначений договором строк, а в подальшому сплатив заборгованість в повному обсязі.

Враховуючи відсутність вини відповідача, яка полягає у намірі порушити публічний порядок - заволодіти коштами, та оскільки договір позики передбачав умови та порядок їх повернення, і відповідач сумлінно повертав борг, суд апеляційної інстанції зробив необґрунтований висновок про те, що договори позики та додаткові угоди до них є такими, що порушують публічний порядок.

У січні 2025 року ТОВ «ВД-Транс» подало відзив на касаційну скаргу, у якому просило залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, оскільки ця постанова є законною і обґрунтованою, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

20 січня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Апеляційний суд встановив, що рішенням власника ТОВ «ВД-Транс» ОСОБА_3 від 28 вересня 2010 року № 1 ОСОБА_1 переведено з посади юриста на посаду директора ТОВ «ВД-Транс» з правом підпису фінансових документів.

09 липня 2018 року директор ТОВ «ВД-Транс» ОСОБА_1 видав довіреність на ім`я ОСОБА_2 , якою уповноважив укласти з ОСОБА_1 від мені товариства договір позики (безвідсоткової) на суму 130 000,00 грн.

01 серпня 2018 року директор ТОВ «ВД-Транс» ОСОБА_1 видав довіреність на ім`я ОСОБА_2 , якою уповноважив укласти з ОСОБА_1 від мені товариства договір позики (безвідсоткової) на суму 100 000,00 грн.

Згідно з договором позики (безвідсоткової) від 10 липня 2018 року ТОВ «ВД-Транс» в особі ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності від 09 липня 2018 року, зобов`язалось передати ОСОБА_1 безпроцентну позику на суму 130 000,00 грн, а позичальник зобов`язався повернути зазначену суму позики в обумовлений строк - до 11 липня 2018 року.

Згідно з договором позики (безвідсоткової) від 01 серпня 2018 року ТОВ «ВД-Транс» в особі ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності від 01 серпня 2018 року, зобов`язалось передати ОСОБА_1 безпроцентну позику на суму 100 000,00 грн, а позичальник зобов`язався повернути зазначену суму позики в обумовлений строк до 03 серпня 2018 року.

На підставі укладених договорів позики ТОВ «ВД-Транс» перерахувало ОСОБА_1 кошти в розмірі 130 000,00 грн та 100 000, грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 10 липня 2018 року № 7429 та від 01 серпня 2018 року № 7463 відповідно.

07 серпня 2018 року директор ТОВ «ВД-Транс» ОСОБА_1 видав довіреність на ім`я ОСОБА_2 , якою уповноважив укласти від імені товариства додаткову угоду про внесення змін до договору позики (безвідсоткової) від 10 липня 2018 року та внести зміни щодо строку виконання основного зобов`язання та повернення бору, зазначивши строк «до 11 липня 2024 року».

07 серпня 2018 року директор ТОВ «ВД-Транс» ОСОБА_1 видав довіреність на ім`я ОСОБА_2 , якою він уповноважив укласти від мені товариства додаткову угоду про внесення змін до договору позики (безвідсоткової) від 01 серпня 2018 року та внести зміни щодо строку виконання основного зобов`язання та повернення бору, зазначивши строк «до 08 серпня 2024 року».

Згідно з додатковою угодою про внесення змін до договору позики (безвідсоткової) від 10 липня 2018 року, укладеною 08 серпня 2018 року внесено зміни до пункту 2.2 договору та викладено його в такій редакції: «Повернення зазначеної в даному договору суми позики може відбуватись за бажанням позичальника по частинам (в розстрочку), але не пізніше ніж до 11 липня 2024 року. Зазначена сума безвідсоткової позики може бути повернута позичальником достроково».

Згідно з додаткової угодою про внесення змін до договору позики (безвідсоткової) від 01 серпня 2018 року, укладеною 08 серпня 2018 року внесено зміни до пункту 2.2 договору та викладено його в такій редакції: «Повернення зазначеної в даному договорі суми позики може відбуватись за бажанням позичальника по частинам (в розстрочку), але не пізніше ніж до 08 серпня 2024 року. Зазначена сума безвідсоткової позики може бути повернута позичальником достроково».

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 цього Кодексу).

Згідно з частинами першою, другою статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У зазначеній статті визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, а також встановлено їх перелік.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії, її антисоціального характеру, а також значимості порушених прав і свобод людини та громадянина внаслідок вчинення такого правочину (аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 листопада 2020 року у справі № 910/4932/19, від 10 березня 2020 року у справі № 910/24075/16, від 31 жовтня 2019 року у справі № 461/5273/16).

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо тих, які стосуються суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Об`єктивна сторона такого правочину вказує на суперечність його нормативно-правовим актам, в яких закріплюються конституційні права та свободи людини і громадянина; право державної, комунальної та приватної власності тощо.

Суб`єктивна ознака правочину, що порушує публічний порядок, полягає у спрямованості дії стороні (сторони) на досягнення протиправного результату, яка вказує на умисне вчинення такого правочину.

Отже, для нікчемного відповідно до статті 228 ЦК України правочину очевидним є те, що особа має намір вчинити такі дії, які є суспільно небезпечними, порушують норми публічного права; зазвичай такі дії цілеспрямовано порушують публічний порядок, тобто особа саме це має на меті, усвідомлює, що її дії насправді є не правочином, а суспільно небезпечним правопорушенням.

Відповідно до частини третьої статті 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Наявність умислу у сторін означає, що вони, виходячи з обставин справи, усвідомлюють або повинні були усвідомлювати протиправність вчинення зобов`язання і суперечність його мети публічному порядку, інтересам держави та суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Отже, ЦК України передбачає поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. Так, за ступенем недійсності правочину вони поділяються на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні (оспорювані), які можуть бути визнані недійсними, але за певних умов (такий висновок міститься у пункті 5.20 постанови Верховного Суду від 25 березня 2021 року у справі № 911/2961/19).

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним, а визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачено, адже він таким є в силу закону.

Тому такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (подібний висновок міститься у пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц).

Крім того, необхідною умовою для визнання договору недійсним як такого, що суперечить інтересам держави і суспільства, є наявність наміру хоча б в однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків.

При вирішенні справ у спорах про визнання недійсними договорів відповідно до статті 228 ЦК України, зокрема частини третьої цієї норми, ознаками недійсного договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.

Отже, для правильного вирішення спору необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення такого договору, якою із сторін і в якій мірі виконане зобов`язання, а також наявність наміру (умислу) у кожної із сторін.

Наявність такого наміру (умислу) у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність договору, що укладається, і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності таких повноважень наявність наміру в юридичної особи не може вважатися встановленою (постанови Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 922/1391/18, від 20 жовтня 2021 року у справі № 910/4089/20, від 15 грудня 2021 року у справі № 910/6271/17).

Схожий правовий висновок викладено й у постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 911/2961/19.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що позивач довів той факт, що, перебуваючи в умовах конфлікту інтересів, ОСОБА_1 як директор ТОВ «ВД-Транс» видав довіреності на укладання від імені товариства договорів позики з ним, як з фізичною особою, тобто у своїх приватних інтересах, що суперечить частині третій статті 92 ЦК України. У зв`язку з цим апеляційний суд дійшов висновку, що договори позики, укладені між ТОВ «ВД-Транс» і ОСОБА_1 , від 10 липня 2018 року та 01 серпня 2018 року і додаткові угоди до них від 08 серпня 2018 року є такими, що порушують публічний порядок, а тому є нікчемними.

Такий висновок апеляційного суду є помилковим, оскільки у спірному випадку мало місце укладення між ТОВ «ВД-Транс» і ОСОБА_1 договорів позики та додаткових угод до цих правочинів за умовами яких в строкове користування відповідача надано грошові кошти на умовах повернення. Водночас ТОВ «ВД-Транс», посилаючись на порушення ОСОБА_1 публічного порядку, не підтвердило, що при укладенні оспорюваного правочину в його сторін була вина, яка полягала в намірі порушити публічний порядок, доказами якої може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Договір, який позивач вважає нікчемним, не є таким - ним не порушено публічний порядок, а тому немає підстав вважати його нікчемним на підставі статті 228 ЦК України, про що правильно зазначив суд першої інстанції.

Також місцевий суд обґрунтовано вказав, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи в мотивувальній частині судового рішення, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

При цьому суд першої інстанції врахував, що позивач відмовився від вимог позову про стягнення з відповідача коштів, отриманих за договорами позики.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на те що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але апеляційний суд допустив неправильне застосування норм матеріального права, постанова апеляційного суду в частині задоволених вимог позову та ухвала про виправлення описки, відповідно до статті 413 ЦПК України, підлягають скасуванню із залишенням в силі рішення місцевого суду в частині вирішення цих вимог.

Згідно з частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання касаційної скарги за вимогу немайнового характеру підлягав сплаті судовий збір у розмірі 3 363,20 грн, а тому ці витрати необхідно стягнути з ТОВ «ВД-Транс» на користь відповідача.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Хорошева Вадима Васильовича задовольнити.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 18 листопада 2024 року скасувати, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 липня 2024 року залишити в силі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВД-Транс» на користь ОСОБА_1 3 363 (три тисячі триста шістдесят три) гривні 20 копійок судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко В. М. Коротун
М. Ю. Тітов