Справа № 460/3850/14-ц
Провадження №2/944/20/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.05.2025 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області в складі:

головуючої судді - Швед Н.П.

з участю секретаря - Василиці Н.В.

представника позивача Турчина Р.Г.

представника відповідача Лосина О.Б.

відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Яворові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» до Львівської міської ради, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання незаконним, скасування рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,-

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , Рясне Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, про визнання незаконним, скасування рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

В обгрунтування заявлених вимог представник позивача покликається на те, що з метою оформлення правовстановлюючих документів на право постійного користування землями смуги відведення в межах та за межами населених пунктів Львівської області ДТГО «Львівська залізниця» було укладено договір із КТ НВФ «Нові технології» від 27.06.2008 №Л/П- 08838/НЮ.

КТ НВФ «Нові технології» під час виконання робіт із інвентаризації землі та оформлення державних актів на право постійного користування земельними ділянками залізниці в адміністративних межах Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області було виявлено, що на 4км+620м-4км+637м з правої сторони за ходом кілометрів дільниці ОСОБА_5 , при ширині смуги відведення залізниці 60м, на відстані 5м від осі під`їзної колії знаходиться огорожена сітчастою огорожею орана земельна ділянка з насадженими плодовими деревами, яка передана ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі рішення Рясне-Руської сільської ради від 20.12.1993 №95 «Про надання земельної ділянки у приватну власність під перебудову індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ».

Вважає, рішення №95 Рясне-Руської сільської ради від 20.12.1993, про огородження земельної ділянки та розміщення на ній плодових дерев, незаконним та таким, що порушує право залізниці на постійне користування наданою їй земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху в адміністративних межах Рясне Руської сільської ради Яворівського району Львівської області з огляду на наступне.

Право залізниці на земельну ділянку смуги відведення в межах Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівсько області, в тому числі і на ділянку передану на підставі оскаржуваного рішення, виникло до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та не було припинено.

Згідно із Положенням №58 «Про землі, надані транспорту», затвердженого Постановою Центрального виконавчого комітету СРСР, Положення Ради народних комісарів СРСР № 50 від 07.02.1933, землями, наданими транспорту, визнавались перелічені в ст.ст. 4-8 цього Положення землі. Відповідно до ст. 4 цього Положення до залізничних транспортних земель відносились землі, зайняті залізничними шляхами та іншими об`єктами залізничної інфраструктури, дане Положення набрало чинності та діяло на вищевказаних землях із 1939 року, на підставі Закону СРСР «Про включення Західної України у склад СРСР із возз`єднанням її із УРСР» від 01.11.1939 до набрання чинності Постановою Ради Міністрів СРСР № 24 від 08.01.1981 «Про затвердження Положення про землі надані транспорту».

Статтею 1 нього Положення передбачено, що землями транспорту визнаються землі, надані підприємствам, установам і організаціям транспорту для здійснення покладених на них спеціальних задач. Розміри земельних ділянок, наданих для вказаних цілей визначаються відповідно до затверджених в установленому порядку норм або проектно-технічної документації.

Спірна земельна ділянка була зайнята об`єктами залізничної інфраструктури на момент чинності Положення «Про землі, надані транспорту» про що свідчить і «План границ полосы отвода линии Львов-Яворов Львовской железной дороги», який було виготовлено 1950 року, та який відповідно до ст. 17 Закону України «Про основи містобудування» є містобудівною документацією, яка є основою, зокрема, для підготовки вихідних даних для розробки землевпорядної документації та вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб.

Крім того, слід зазначити, що на останній сторінці згаданого виносу Плану зазначено наступне: «Передано в землепользование Львовской железной дороге на основании Закона «О землях предоставленных транспорту» (Сборник Законов СССР от 28.11.1933 года №12 ст.66 а-б), регистрация проведена в 1950году Львовским облуправлением Сельского Хозяйства».

З врахуванням діючих у зазначений період норм Земельного кодексу УРСР від 25.10.1922, загальних основ землекористування та землеустрою, затверджених Постановою ЦВК СРСР від 1928 року, усі землі, які знаходилися фактично у виключному віданні уповноважених органів (в тому числі Народного Комісаріату СРСР шляхів сполучення), рахуються закріпленими за ними та, за відсутності їх згоди, можуть бути вилучені лише у спеціальному порядку. При цьому землі транспорту (зокрема землі залізниць) відносилися до земель спеціального призначення щодо яких був встановлений спеціальний порядок відводу, реєстрації землекористування та вилучення земельних ділянок.

Відповідно до вказаного законодавства, яке діяло на момент виникнення в 1950 році права залізниці на землі смуги відведення в адміністративних межах Рясне - Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до п.п.54,55 Общих начал землепользования и землеустройства (Постанова ЦИК СССР 15.12.1928). Проте, всупереч зазначеному, частина земельної ділянки смуги відведення залізниці без попереднього їх вилучення була передана згідно рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , та була огороджена ними за допомогою сітчастої огорожі. На цій частині земельної ділянки в даний час ведуться господарські роботи у безпосередній близькості до залізничного полотна, що підтверджується Актом обстеження земельної ділянки від 31.03.2014. Ширина смуги відведення на даній ділянці становить 60 м від осі колії, згідно затвердженого Плану смуги відведення.

Крім того, за залізницею як землекористувачем обліковується площа в формі 6-зем саме на підставі зазначеного вище плану смуги відведення, що підтверджується довідкою відділу Держземагенства в Яворівському районі Львівської області від 05.02.2014 № 816 та довідкою відокремленого підрозділу «Підзамчівська дистанція колії» від 06.05.2014 №425.

З часу відведення залізниці земельної ділянки під земляне полотно вилучення спірних частин земельної ділянки в адміністративних межах Рясне-Руської сільської ради у встановленому порядку у залізниці не проводилося.

Вважає, що рішення Рясне-Руської сільської ради від 20.12.1993 №95 порушує права та інтереси залізниці на користування земельною ділянкою, якою на даний час користуються відповідачі, тому таке підлягає визнанню незаконним та скасуванню.

Просить заявлені позовні вимоги задовольнити. Визнати незаконним та скасувати рішення Рясне - Руської сільської ради від 20.12.1993 №95 «Про надання земельної ділянки у приватну власність під перебудову індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 ».

Зобов`язати відповідачів усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у постійному користуванні ДТГО «Львівська залізниця», звільнити зайняту земельну ділянку в межах Рясне - Руської сільської ради на 4км+620м-4км+637м дільниці Рясне - Кар`єрна, демонтувати сітчасту огорожу, яка розміщена на цій земельній ділянці, та стягнути з відповідачів на користь ДТГО «Львівська залізниця» судовий збір.

26.11.2014 позовна заява разом з додатками надійшла до Яворівського районного суду Львівської області, та перебувала в провадженні судді Яворівського районного суду Львівської області Гоцка В.І.

У зв`язку із Рішенням Вищої ради правосуддя № 3304/0/15-17 від 17.10.2017 року "Про звільнення ОСОБА_6 з посади судді Яворівського районного суду Львівської області", матеріали справи 21.12.2017 року повторно було розподілено між суддями і відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи передано судді Швед Н.П.

В подальшому у зв`язку із закінченням судді Яворівського районного суду Львівської області Швед Н.П. повноважень першого періоду призначення на посаду судді, такі на підставі розпорядження керівника апарату №213 від 28.02.2019 року такі 28.02.2019 повторно були розподілені між суддями і відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи передані судді Кондратьєвій Н.А.

У зв`язку із закінченням судді Яворівського районного суду Львівської області Кондратьєвоє Н.А. повноважень першого періоду призначення на посаду судді, такі на підставі розпорядження керівника апарату №234 від 27.10.2021року такі 28.10.2021повторно були розподілені між суддями і відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи передані судді Швед Н.П.

Ухвалою судді Яворівського районного суду Львівської області від 03 грудня 2021 року матеріали цивільної справи прийнято до провадження.

Ухвалою судді Яворівського районного суду Львівської області Швед Н.П. від 05.01.2022 року цивільну справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою від 12.09.2023 завершено підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

11.01.2019року представник відповідачки Машевської Д.Ф. скерував на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги заперечив, покликаючись на те, що План границ полосы отвода линии Львов-Яворов Львовской железной дороги виготовлений в 1950році не відповідає оригіналу, так як план був виготовлений для пасажирсько- вантажної залізниці Львів-Яворів, яка в той час проходила через межі с.Рясне-Руське. Рясне-Руською сільською радою Яворівського району даний план не погоджувався. План виготовлений у 1950році також не погоджувався Рясне-Руською сільською радою.

В 1950, 1951роках була проведена реєстрація вищезгадуваного плану Львівським обласним управлінням сільського господарства, проте такий не був затверджений.

Крім цього, в 1973році було демонтоване залізничне полотно колії Львів-Яворів зі станції Янів до станції Яворів. Зазізниця була розташована в іншому напрямку.

Через межі с.Рясне-Руське проходила нова залізниця Рясне-Карєрна, яка 2001році була переведена в розряд під`їзної колії, яка на даний час закрита.

Вважає, що в Акті обстеження земельної ділянки по вул.Польова, 7, Львівська залізниця невірно подала місцезнаходження земельної ділянки, та невірно був здійснений відлік кілометражу.

Спірна земельна ділянка перебуває у комунальній власності Рясне-Руської сільської ради Яворівського району. Львівська залізниця в межах Рясне-Руської сільської ради користується земельною ділянкою площею 0,60га, яка знаходиться під залізничним полотном колії.

Слід звернути увагу на те, що Рясне-Руською сільською радою державний акт на право постійного користування земельною ділянкою Львівською залізницею не був оформлений, не присвоювався кадастровий номер, не були встановлені межі земельної ділянки, не закріплювалися межовими знаками, також відсутні документи, які підтверджують право залізниці постійного користування спірною земельною ділянкою. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

15.01.2019року представник Львівської залізниці скерував на адресу суду пояснення на відзив, в яких вказує, що спірна земельна ділянка знаходиться у смузі відведення залізниці, належить до земель залізничного транспорту, перебуває в користуванні АТ «Укрзалізниця» та закріплена за регіональною філією «Львівська залізниця», що підтверджується ч. 1 ст. 6 Закону України «Про залізничний транспорт», в якій зазначено, що землі, які надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України та Закону України «Про транспорт».

Дана земельна ділянка була передана у власність, тоді коли залізниця, як суміжний користувач, не погоджувала ні проект відведення земельних ділянок, ні акт встановлення і узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі та не надавала погодження на вилучення земельних ділянок з постійного землекористування.

Вважає, що Рясне-Руська сільська рада під час прийняття оскаржуваного рішення порушила норми п.б ч.4 ст.84 ЗК України, який зазначає, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі під державними залізницями.

Твердження відповідача ОСОБА_3 про те, що акт складено з порушенням вимог чинного законодавства вважає безпідставним та необгрунтованим, оскільки, сам факт обстеження мав місце і обстеження вважається таким, що відбулося, а результати його проведення не оскаржувалися встановленому законом порядку.

Просить суд врахувати наведене під час розгляду справи та прийняти рішення, яким позовні вимоги Залізниці задовольнити повністю.

17.01.2019року відповідач ОСОБА_3 скерувала на адресу суду заперечення на позов в якому вказує, що вона з 1971 року проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у 1939році за вказаною адресою проживали Сухецькі, які користувалися спірною земельною ділянкою. Вважає за необхідне витребувати від позивача оригінал так званого «плану полоси отвода 1950року», та документи про вилучення, викуп даної земельної ділянки у Сухецьких.

Зважаючи на те, що вона разом зі сім`єю користувалася спірною земельною ділянкою, тому Рясне - Руська сільська рада 20.12.1993 прийняла рішення №95 «Про надання земельної ділянки у приватну власність під перебудову індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 ».

Натомість Львівська залізниця, в якої в межах Рясно-Руської сільської ради під полотном залізничним облікується 0,60га площі землі, до 2008року не користувалася такою. Просить суд при ухваленні рішення врахувати її пояснення, в задоволенні позову відмовити.

17.05.2023року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Лосин О.Б. скерував на адресу суду відзив на позовну заяву, з якого слідує, що 14.07.1971р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 (яка є бабусею ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ) було укладено договір купівлі-продажу будинку згідно якого ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_4 купила належний ОСОБА_7 житловий будинок, що знаходиться в селі Рясно-Руська, що підтверджується договором купівлі-продажу будинку від 14.07.1971р.

Звертає увагу суду, що вказаний житловий будинок знаходився на спірній земельній ділянці.

12.08.1974р. виконавчим комітетом Рясненської сільської Ради депутатів трудящих було прийнято рішення, яким дозволено будівництво житлового будинку ОСОБА_4 в селі Рясна-Руська на старому місці із зносом старого житлового будинку, що підтверджується протоколом засідання виконавчого комітету Рясненської сільської Ради депутатів трудящих №15 від 12.08.1974р.

17.12.1976р. виконавчим комітетом Яворівської районної Ради депутатів трудящих було прийнято рішення №473, яким дозволено, зокрема, ОСОБА_4 завершення будівництва індивідуального житлового будинку в Рясненській сільській Раді.

20.12.1993р. виконавчим комітетом Рясне-Руської сільської Ради народних депутатів Яворівського району Львівської області було прийнято рішення №95, згідно якого надано ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (яка є матір`ю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ) у приватну власність спірну земельну ділянку площею 0,25 га в АДРЕСА_1 під перебудову індивідуального житлового будинку.

Враховуючи, що спірна земельна ділянка знаходилась на території с.Рясне Руське (в межах населеного пункту), а відтак у Рясне-Руської сільської ради були усі правові підставі та повноваження розпоряджатися спірною земельною ділянкою і приймати оскаржуване рішення.

20.12.1993р. виконавчим комітетом Рясне-Руської сільської Ради народних депутатів Яворівського району Львівської області було прийнято рішення №96, яким визнано забудівниками АДРЕСА_1 першого поверху - ОСОБА_3 , другого поверху - ОСОБА_4 на підставі рішення виконкому Яворівської районної Ради народних депутатів від 17.12.1976р. за №473 та рішення виконкому Рясненської сільської Ради народі депутатів від 12.08.1974р. за №15.

20.02.1997р. Рясне-Руською сільською Радою народних депутатів Яворівського району Львівської області було прийнято рішення №34, згідно якого будинковолодіння ОСОБА_4 , що знаходиться в АДРЕСА_1 , розподілено на дві квартири, а саме головою двору першого поверху в подальшому квартира АДРЕСА_2 , призначено ОСОБА_3 , а головою другого поверху в подальшому квартири АДРЕСА_3 , призначено ОСОБА_4

17.04.1997р. Рясне-Руською сільською Радою народних депутатів Яворівського району Львівської області було прийнято рішення №146, яким затверджено прийняття будинку в експлуатацію, що знаходиться в АДРЕСА_1 і надано першому першому поверху номер квартири І з наділеною земельною ділянкою 0,20 га ОСОБА_3

11.08.1997р., на підставі даного рішення, ОСОБА_3 Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки було видано свідоцтво про право власності на 29/50 частини жилого будинку, який розташований по АДРЕСА_1 про, що здійснено запис в реєстрову книгу №2 за реєстровим №280.

Після смерті ОСОБА_3 відповідачі в рівних частках успадкували належну їм 29/50 частини житлового будинку, який розташований на спірній земельнійемель ділянці.

Звертає увагу суду, що з акту обстеження спірної земельної ділянки від 24.06.2015р. складеного та підписаного уповноваженими представниками Рясне-Руської сільської ради вбачається, що будинок на спірній земельній ділянці є 1918 року забудови.

Із відповіді Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області від 27.05.2015р. №524 на інформаційний запит ОСОБА_8 від 27.05.2015р. вбачається, що згідно погосподарської книги за 1971-1973 рік побудови житлового будинку 1918 рік, починаючи з 1945 року, згідно погосподарських книг власниками господарства були ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_4 і на даний час ОСОБА_8 , ОСОБА_12 та ОСОБА_3 , а земельний податок сплачувався справно.

На спірній земельній ділянці у 1918 році був збудований житловий будинок підтверджується архівною довідкою Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області від 01.02.2018р. №93.

Тобто, на момент виготовлення в 1950 році «Плану границ полосы отвода линии Львов-Яворов Львовской железной дороги» про який зазначає позивач, спірна земельна ділянка уже перебувала в користуванні та була закріплена за домогосподарством по АДРЕСА_1 .

За користування спірною земельною ділянкою ОСОБА_4 з 1972р. до 1991р. сплачувала земельний податок про, що свідчать відповідні квитанції на прийом податкових платежів.

На копії Плану смуги відведення, який міститься в матеріалах справи, є позначення «земельна ділянка», однак із цієї копії Плану смуги відведення жодним чином не вбачається, де саме знаходиться спірна земельна ділянка, яка її площа, розміри і що саме ця земельна ділянка належить відповідачам, а також, що саме в цьому місці смуга відведення залізниці становить 60 м.

Даний План смуги відведення не містить умовного позначення ширини смуги відведення залізниці, відсутні позначення відстані та одиниці виміру відстані, що спростовує твердження позивача про те, що ширина смуги відведення залізниці щодо спірної земельної ділянки становить 60 метрів.

Крім того, в позовній заяві позивач посилається н нормативно-правові акти, які не були чинні на момент виготовлення Плану смуг відведення.

Варто звернути увагу, що в матеріалах справи відсутні належні докази, які підтверджували, що План смуги відведення було затверджено у встановленому на той час законом порядку та уповноваженим суб`єктом.

Позивачем не надано жодних доказів, які підтверджують повноваження осіб, які підписали акт обстеження земельної ділянки та доказів, що такі є працівниками Підзамчівської дистанції колії, Львівської дирекції залізничних перевезень, їх підписи не скріплені відповідною печаткою установи працівниками якої вони є. Вказаний акт обстеження спірної земельної ділянки не відповідає дійсності а висновки зроблені у ньому є помилковими.

Враховуючи, що ділянку колії Янів - Яворів було демонтовано в 1973 році, ділянку колії від станції Кар`єрна до станції Янів було демонтовано 1993-1994р.р., а залізничну колію Рясне-Кар`єрна, яка проходить через адміністративні межі с.Рясне-Руське Яворівського району, в 2001 році було переведено в розряд під`їздної, що підтверджує сам позивач, а відтак при комісійному обстеженні 31.03.2014р. спірної земельної ділянки були відсутні правові підстави брати до уваги вказаний План смуги відведення, оскільки на момент обстеження, лінії Львів-Яворів, яка зазначена у Плані смуги відведення не існува, і не існує на даний час, тобто План смуги відведення втратив свою актуальністю. Просить в задоволенні заявлених позовних вимог відмовити.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, просить такі задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні викладене у відзиві, підтримав просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні надала пояснення проте, що заявлені позовні вимоги є необгрунтовані, просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник Львівської міської ради в судовому засіданні 11.03.2024 просив в задоволенні позовних вимог відмовити, в подальшому в судове засідання не з`явився скерував на адресу суду клопотання про розгляд справи у його відсутності.

11.03.2024 на підставі ухвали Яворівського районного суду Львівської області провадження у справі було зупинено до ухвалення рішення Великою Палатою Верховного Суду у подібних правовідносинах в справі №446/478/19 .

23.04.2025 на підставі ухвали Яворівського районного суду Львівської області провадження у справі поновлено.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного.

Як вбачається з Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 13), так і в Конституції України (стаття 55) передбачено, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Статтею 4 ЦПК України та статтею 15 ЦК України передбачено право особи на звернення до суду за захистом цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Реалізуючи передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конституцією України, Цивільним Кодексом України та Цивільним процесуальним Кодексом України право на судовий захист, особа повинна вказати в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Під захистом права розуміється державно примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередньо мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Таким чином, порушення має бути реальним, обгрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

Судом встановлено що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 25.02.2025

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як вбачається із матеріалів спадкової справи №460/141/123/2023 спадкодавця ОСОБА_3 спадкоємцями майна померлої, в тому числі і будинку по АДРЕСА_1 та земельної ділянки за даною адресою є її доньки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 04.04.2023рокув якості відповідачів було залучено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до участі в розгляді цивільної справи за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» до Львівської міської ради, ОСОБА_3 про визнання незаконним, скасування рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

В подальшому судом для участі у справі в процесуальному статусі відповідача було залучено правонаступника відповідача Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області-Львівську міську раду.

Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 04.04.2023 провадження в в частині позовних вимог до ОСОБА_4 , закрито у зв`язку із смертю останньої.

Як вбачається із досліджених матеріалів справи в підтвердження права постійного користування землями смуги відведення позивач ДТГО «Львівська залізниця» надала «План границ полосы отвода линии Львов-Яворов Львовской ж.д. в админграницах Брюховического, Івано-Франковского и Яворовского районов Львовськой области от 0.0 км до 48,66 км», який був розроблений у 1950 році та копію акту обстеження земельної ділянки від 09.12.2013року.

З копії акту обстеження земельної ділянки від 31.03.2014, вбачається, що комісією в складі головного інженера відокремленого підрозділу "Підзамчіська дистанція колії" ДТГО Хонька Р.О., начальника сектора з управління майновими та земельними ресурсами Львівської дирекції залізних перевезень Коханця Т.А., провідного інженера відділу земельних ресурсів служби з управління майновими та земельними ресурсами ДТГО «Львівська залізниця» ОСОБА_13 , інженера-землевпорядника відокремленого підрозділу» Підзамчівська дистанція колії «ДТГО «Львівська залізниця» ОСОБА_14 , за участю голови Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області Смокоровської Е.П., спеціаліста-землевпорядника Рясне-Руської сільської ради Сухецького Є.М. та мешканців села Рясне-Руська Проця С.І., ОСОБА_15 , здійснено обстеження земельної ділянки ДТГО «Львівська залізниця» в межах території Рясне-Руської сільської ради, де виявлено, що на 4км+620м+4км+637м з правої сторони за ходом кілометрів дільниці Рясне-Кар`єрна складає 60,0м від осі під`їздної колії. На 4км+620м -4км+637м з правої сторони за ходом кілометрів дільниці Рясне - Кар`єрна на відстані 5м від осі під`їздної колії знаходиться орана земельна ділянка з насадженими плодовими деревами за адресою АДРЕСА_1 протяжністю 17м.

Відповідно до рішення №95 від 20.12.1993р. вищевказана земельна ділянка надана у приватну власність ОСОБА_3 . Дана ділянка огороджена сітчастою огорожею. Відстань до житлової будівлі ОСОБА_3 комісією встановити не можливо по причині відсутності доступу до даного об`єкту.

З листа №209 від 24.03.2014 слідує що для участі в комісії були запрошені представники сільської ради. Участь в обстеженні взяли ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та мешканці села Рясне-Руська ОСОБА_18 , і ОСОБА_15 , однак, від підписання акту відмовилися.

З копії довідки складеної Відділом Держземагенства в Яворівському районі Львівської області №816 від 05.02.2014 вбачається, що згідно форми 6-зем станом на 01.01.2014 за Дистанцією колії «Підзамче» на території Яворівського району закріплені земельні ділянки, загальною площею 10,8га, в межах населених пунктів, постійне користування.

Згідно довідки про сплату земельного податку №425 від 06.05.2014року вбачається, що відокремлений підрозділ «Підзамчівська дистанція колії» ДТГО «Львівська залізниця» сплачував земельний податок згідно декларації з плати за землю за земельну ділянку, площею 10,8 га, яка розташована на території Рясно-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області за 2013-2014рр.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області №95 від 20 грудня 1993року «Про надання земельної ділянки у приватну власність під перебудову індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 », надано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,25га в АДРЕСА_1 , під перебудову індивідуального житлового будинку.

Позивач не погоджуючись із даним рішенням звернувся до суду з позовом про визнання такого незаконним та просить суд скасувати таке, зобов`язавши відповідачів усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у постійному користуванні ДТГО «Львівська залізниця», а саме звільнити зайняту земельну ділянку в межах Рясне - Руської сільської ради на 4км+620м-4км+637м дільниці Рясне - Кар`єрна та демонтувати сітчасту огорожу, яка розміщена на цій земельній ділянці.

Суд звертає увагу, що позивач скориставшись способом захисту, передбаченим пунктами 2, 4 частини 1 статті 16 ЦК України, не зазначив мету, якої він прагне досягти, та яким чином буде відновлено його порушене право і забезпечено виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною.

Посилаючись на недійсність правочину з формальних підстав та не зазначаючи при цьому спрямованості на відновлення свого порушеного права, позивач таким чином фактично вказує на відсутність такого порушення. Проте, недійсність правочину як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто, повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Тобто, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387-388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов).

Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц (пункт 90). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо така особа не набула права власності. Водночас, ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року в справі №359/3373/16-ц (пункти 65-67)).

Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (пункти 70-71).

Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов, не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема, неправомірного) земельною ділянкою.

З урахуванням наведеного визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном.

Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 07 листопада 2018 року в справах №488/5027/14-ц (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року в справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року в справі №19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року в справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року в справі № 344/16879/15-ц, від 06 липня 2022 року в справі № 914/2618/16 (пункт 37).

Зважаючи на те, що спірна земельна ділянка, яка перебуває у користуванні відповідачів, позивачем пред`явлено позов про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, а саме рішення Рясне - Руської сільської ради від 20.12.1993 №95 «Про надання земельної ділянки у приватну власність під перебудову індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 » та зобов`язати ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у постійному користуванні ДТГО «Львівська залізниця», а саме звільнити зайняту земельну ділянку в межах Рясне - Руської сільської ради на 4км+620м-4км+637м дільниці Рясне - Кар`єрна та демонтувати сітчасту огорожу, яка розміщена на цій земельній ділянці.

Велика палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року в справі № 446/478/19 зазначила, що усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням. Визнання цього рішення незаконним та його скасування не поновить порушене право або законний інтерес позивача, як не поновить цього скасування державної реєстрації права власності відповідача на передані йому цим рішення у власність земельні ділянки.

Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці також є усталеним (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2019 року в справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15 жовтня 2019 року в справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22 січня 2020 року в справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 01 лютого 2020 року в справі №922/614/19 (пункт 52), від 15 вересня 2020 року в справі № 469/1044/17 (пункт 83), від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 08 серпня 2023 року в справі № 910/5880/21 (пункт 53)). У своїх висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.

Суд приходить до переконання що такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. В разі задоволення таких, не відновиться володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05 грудня 2018 року в справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21 серпня 2019 року в справі № 911/3681/17 (пункти 38,39), від 22 січня 2020 року в справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11 лютого 2020 року в справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30 червня 2020 року в справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 23 листопада 2021 року в справі №359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153, 154, 167, 168).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження №14-93цс20).

Велика палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року в справі № 446/478/19 також вказала, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопад 2018 року в справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року в справі №911/3681/17 (пункт 38), від 22 січня 2020 року в справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).

Тобто, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.

З урахуванням наведеного, вимоги сторони позивача про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, а саме рішення Рясне - Руської сільської ради від 20.12.1993 №95 «Про надання земельної ділянки у приватну власність під перебудову індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 » та зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у постійному користуванні ДТГО «Львівська залізниця», а саме звільнити зайняту земельну ділянку в межах Рясне - Руської сільської ради на 4км+620м-4км+637м дільниці Рясне - Кар`єрна та демонтувати сітчасту огорожу, яка розміщена на цій земельній ділянці, не призведуть до відновлення порушених прав та інтересів позивача, тобто не є належним та ефективним способом захисту. Належним способом захисту позивача є віндикаційний позов.

Зібрані у справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності,а встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для залишення без задоволення заявлених позовних вимог позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 7, 12, 13, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» до Львівської міської ради, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання незаконним, скасування рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач: Акціонерне товариство «Українська залізниця»

в особі регіональної філії «Львівська залізниця»

юридична адреса: 79000, вул.Гоголя, 1 м.Львів.

Відповідач: Львівська міська рада

юридична адреса: 79008, пл.Ринок, 1 м.Львів.

Відповідач: ОСОБА_2

адреса проживання:

АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_1

адреса проживання:

АДРЕСА_4 .

СУДДЯ: Швед Н.П.