ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 травня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/4483/24

Головуючий у першій інстанції Логвіна Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/819/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Онищенко О.І., Шитченко Н.В.,

із секретарем Піцан В.М.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Юлія Володимирівна, ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 29 січня 2025 року (місце ухвалення м. Чернігів, повне судове рішення складено 06.02.2025) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за заповітом, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позову посилалась на те, що у 2003 році померла ОСОБА_4 , яка на день своєї смерті проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , разом з ОСОБА_2 . За час свого життя ОСОБА_4 склала заповіт, у відповідності до якого усе своє майно та усе, що буде їй належати, заповіла ОСОБА_5 . До складу спадщини після смерті ОСОБА_4 увійшло право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Всю спадщину після смерті ОСОБА_4 , як спадкоємець за заповітом прийняла ОСОБА_5 . У 2023 році ОСОБА_5 померла, яка за час свого життя склала заповіт, у відповідності до якого усе своє майно та усе те, що буде їй належати, вона заповіла ОСОБА_1 . До складу спадщини після смерті ОСОБА_5 увійшло право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яку вона в свою чергу успадкувала за заповітом після смерті ОСОБА_4

ОСОБА_1 своєчасно звернулась до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю.В., де і була заведена спадкова справа, проте постановою нотаріуса від 08.03.2024 ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину квартири у зв`язку з тим, що спадкоємець не зміг надати оригіналу правовстановлюючого документу.

У позові ОСОБА_1 зазначає, що правовстановлюючий документ на спадкове майно знаходиться у ОСОБА_2 , у зв`язку з чим ОСОБА_1 позбавлена можливості у позасудовому порядку оформити свої спадкові права.

Просить визнати за ОСОБА_1 , як за спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У травні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю. В обгрунтування посилався на те, що квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 17.05.1993 ОСОБА_2 разом із нині покійною ОСОБА_6 набув в рівних частинах (по 1/2 часток) у спільну приватну власність шляхом безоплатної приватизації. При цьому із 23.06.2003, з дня смерті ОСОБА_7 , лише він, а з 04.07.2006 разом зі своєю донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , безперешкодно, відкрито і добросовісно володіє та користується указаною квартирою, в тому числі і набутою у власність частиною ОСОБА_7 .

Вказує, що жодна особа, зокрема, і ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ніколи не була зареєстрована і не проживала у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Так само жодна особа не заявляла будь-яких речових прав на таку квартиру, не встановлювала ніяких умов на використання квартири, не пред`являла щодо квартири вимог до ОСОБА_2 аж до пред`явлення відповідного позову ОСОБА_1 .

ОСОБА_2 в позові посилається, що за повних 20 (двадцять) років і 9 (дев`ять) місяців, ОСОБА_2 , крім добросовісного, відкритого і безперешкодного володіння спірною квартирою, ще й одноособового у повному обсязі виконував обов`язки її утримання і управління, що підтверджується випискою з особового рахунку № НОМЕР_2 та договорами на житлово-комунальні послуги. У свою чергу, ОСОБА_5 до дня своєї смерті і з дня смерті ОСОБА_7 до володіння та користування спірною квартирою без жодних на те підстав не приступила, не оформлювала свої права на квартиру, не заявляла їх, своїх обов`язків як потенційний співвласник, не виконувала по відношенню до спірної квартири, хоч і знала про її існування.

Посилаючись на ч. 1 ст. 344 ЦК України ОСОБА_2 у позові просить визнати за собою право на частку у спільній приватній власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_4 , котра померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 29.01.2025 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за заповітом задоволено.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю відмовлено.

Визнано за ОСОБА_1 , як за спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 005, 00 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору та 6 400, 00 грн у відшкодування витрат на правничу допомогу.

В обгрунтування рішення суд послався на доведеність первісних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за заповітом, оскільки спадщину було прийнято шляхом своєчасного звернення до нотаріальної контори, разом з тим відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю суд прийшов до висновку, що ОСОБА_2 не доведено підстав для визнання за ним, як володільцем спірного нерухомого майна, права власності за набувальною давністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду представник ОСОБА_2 адвокат Кутуков С.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29.01.2025, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за заповітом та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю.

За доводами апеляційної скарги оскаржуване рішення суду є необ`єктивним, необгрунтованим і незаконним.

Крім доводів, які є аналогічними доводам зазначеним в зустрічній позовній заяві, ОСОБА_2 посилається на те, що ним були заявлені не всі доводи на підтвердження своїх прав на спірне майно, проте, судом лише частково були враховані доводи ОСОБА_2 , а також при встановлені фактичних обставин справи суд взяв до уваги лише два документи з наданих до суду доказів останнім, а саме: довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради про склад зареєстрованих у житловому приміщенні осіб.

Апелянт посилається, що судом не було враховано, зокрема, що 30.04.2002 ОСОБА_4 складала заповіт на користь ОСОБА_2 . Після смерті ОСОБА_4 до нотаріуса із заявою про прийняття її спадщини ОСОБА_2 не звертався, бо вважав, що після смерті ОСОБА_4 він є єдиним спадкоємцем за заповітом на належну їй частку у спільному праві власності на спірну квартиру. У свою чергу, ОСОБА_2 переконаний, що фактично лише він прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 , оскільки на момент її смерті проживав разом із нею, а також вступив в управління і володіння спадковим майном.

Про наявність заповіту, складеного ОСОБА_4 18.06.2003, тобто, за 5 днів до своєї смерті, на користь ОСОБА_5 , не було відомо. Про його існування він дізнався, лише коли ознайомився із матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 . Більше того, за період з 23.06.2003 (з дня смерті ОСОБА_4 ) до 16.03.2023 - аж до дня своєї смерті ОСОБА_5 , крім заяви про прийняття спадщини, жодним чином не оформлювала свої спадкові права, не заявляла їх ОСОБА_2 та надавачам житлово-комунальних послуг, своїх обов язків по відношенню до спірної квартири як потенційний співвласника не виконувала, що підтверджується випискою з особового рахунку № НОМЕР_2 та договорами на житлово- комунальні послуги. Тобто, з 23.06.2003 по 16.03.2023 ОСОБА_5 до володіння та користування таким майном без жодних на те підстав не приступила, але знала про його існування.

Заявник у скарзі зазначає, що надана стороною позивача копія заповіту, складеного ОСОБА_4 18.06.2003 на користь ОСОБА_5 , не містить запису про скасування повністю або в частині заповіту, складеного ОСОБА_4 30.04.2002 на користь ОСОБА_2 , як це свого часу передбачали положення ст. 544 Цивільного кодексу УРСР. Натомість, складений на його ім`я заповіт містить запис про скасування попереднього заповіту.

Вказує, що судом не враховано, що на даний час у спірній квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_2 і його дочка ОСОБА_3 , тобто, володіють і користуються нею відкрито і безперешкодно за відсутності жодних заперечень або умов третіх осіб, що підтверджується випискою із особового рахунку № НОМЕР_2 та довідкою від 08.05.2024 року № 3212. Утриманням та управлінням спірної квартири займаються виключно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Будь-яких доказів участі у цьому ОСОБА_5 сторона позивача під час розгляду справи не надала. Про наявність заповіту від 18.06.2003 ОСОБА_2 не знав, як і не знав про подання ОСОБА_5 нотаріусу заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 аж до отримання 03.05.2024 його дочкою ОСОБА_8 матеріалів відповідного позову ОСОБА_1 . У свою чергу, ОСОБА_2 до 03.05.2024 було лише відомо про те, що ОСОБА_4 30.04.2002 склала заповіт на його користь, який, як вбачається із заповіту від 18.06.2003, не було скасовано. Отже, зі свого боку ОСОБА_2 відкрито, вільно і добросовісно заволодів та користується усією спірною квартирою, не маючи іншого співвласника.

За доводами апеляційної скарги судом не було взято до уваги, що ОСОБА_5 після подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 не вчинила жодних інших юридично значимих дій щодо спірної квартири, свої права на неї не оформила і не заявила про них, тобто, безпідставно і безпричинно не виконала свого обов`язку, встановленого ст. 1297 ЦК України. Набувши права на частку у спільному спірному майні не приступила до виконання обов`язків власника (співвласника) майна, встановлених ст.ст. 319, 322, 360 ЦК України.

Посилаючись на ст. 344 ЦК України ОСОБА_2 зазначає, що доказами виникнення у ОСОБА_2 та підстави для переходу права приватної власності за набувальною давністю на усю спірну квартиру є документи, подані разом із відзивом на первісний позов та за його позовом, але судом при прийняті оскаржуваного рішення такі докази взяті до уваги не були.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Кравченко В.В. просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 усі понесені документально підтверджені судові витрати по справі. У відзиві заявник посилається на законність та обґрунтованість судового рішення та безпідставність апеляційної скарги. Зазначає, що ОСОБА_2 не було надано жодних належних та допустимих доказів як для спростування заявленого зі сторони ОСОБА_1 первісних позовних вимог, так і для обґрунтування заявлених зустрічних позовних вимог, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б дійсно вказували на те, що у ОСОБА_2 є законні підстави для визнання за ним права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Крім того, посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що ОСОБА_5 начебто відмовилась від своїх прав на спірну квартиру, у зв`язку з тим, що остання не користувалася нею, не оформлювала свої права на частину вказаної квартири, є надуманими. Судом правильно встановлено, що всю спадщину після померлої смерті ОСОБА_4 , як спадкоємець за заповітом прийняла ОСОБА_5 , яка своєчасно звернулася до Першої Чернігівської державної нотаріальної контори. Зазначає, що через неправильне трактування норм матеріального права та хибну правову позицію ОСОБА_2 намагається без відповідної на те підстави позбавити ОСОБА_1 її права власності на 1/2 частину спірної успадкованої квартири. У відзиві заявник вказує, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_2 не надано жодних доказів для підстав набуття ним права власності на спадкове майно відповідно до ст. 344 ЦК України.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та доводи відзиву, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 (а.с. 14 т. 1).

Згідно копії довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради № 104326 від 06.10.2023 на день своєї смерті ОСОБА_4 проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , разом із відповідачем по справі - ОСОБА_2 (а.с. 15 т. 1).

З копії інформаційної довідки ТОВ «Трудовий колектив Чернігівського обласного БТІ» № 5569 від 05.03.2024, вбачається, що ОСОБА_2 та померлому спадкодавцю - ОСОБА_9 в рівних частинах належить квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 17.05.1993 (а.с. 21 т. 1).

Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 17.05.1993 квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с. 81 т. 1).

Матеріали справи містять копію заповіту ОСОБА_4 від 30.04.2002, згідно якого ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробила розпорядження, що все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося вона заповідала ОСОБА_2 (а.с. 82 т. 1).

За час свого життя ОСОБА_4 18.06.2003 склала заповіт, у відповідності до якого усе своє майно та усе те що буде їй належати, остання заповіла ОСОБА_5 (а.с. 16 т. 1).

До складу спадщини після смерті ОСОБА_4 увійшло право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 17.05.1993.

Згідно копії спадкової справи до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 на підставі заповіту спадщину прийняла ОСОБА_5 (а.с. 153-163 т. 1)

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серія НОМЕР_4 (а.с. 17, 153 зворот т. 1).

Згідно копії довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради № 2562 від 21.04.2023 на день своєї смерті ОСОБА_5 проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 18).

За життя ОСОБА_5 05.01.2023 склала заповіт, у відповідності до якого усе своє майно та усе те що буде їй належати, остання заповіла ОСОБА_1 (а.с. 19, 154 зворот т. 1).

До складу спадщини після смерті ОСОБА_5 увійшло право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яку в свою чергу успадкувала за заповітом після смерті ОСОБА_7 , яка належала останній на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 17.05.1993.

Постановою приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю.В. № 215/02-31 від 08.03.2024, ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що спадкоємець не зміг надати оригіналу правовстановлюючого документу на це спадкове майно (а.с. 20 т. 1).

Згідно копії довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні від 08.05.2024 № 3212 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 88 т. 1).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за заповітом суд прийшов до висновку про доведеність первісних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за заповітом, оскільки спадщину було прийнято, шляхом своєчасного звернення до нотаріальної контори, разом з тим відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_2 не доведено підстав для визнання за ним, як володільцем спірного нерухомого майна, права власності за набувальною давністю.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи є: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника, При цьому, добросовісність володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

В зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 в обґрунтування своїх позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю посилається на положення, передбачені статтею 344 ЦК України, а також на ті обставини, що він разом зі своєю донькою ОСОБА_3 безперешкодно, відкрито і добросовісно володіє і користується спірною квартирою, в тому числі і частиною, яка належала на праві власності померлій ОСОБА_4 .

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку вказавши, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

За таких обставин, суд дав правильну правову оцінку зазначеним обставинам і обґрунтовано визнав, що на дані правовідносини не поширюються вимоги ст. 344 ЦК України.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

З врахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 разом зі своєю донькою ОСОБА_3 безперешкодно, відкрито і добросовісно володіє і користується спірною квартирою, в тому числі і набутою у власність частиною ОСОБА_4 , що, на думку апелянта є однією з підстав для задоволення зустрічного позову, не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення оскільки, як вже було встановлено судом першої інстанції, з чим погоджується колегія апеляційного суду, що ОСОБА_2 не надано жодних доказів для підстав набуття права власності на спадкове майно відповідно до ст. 344 ЦК України.

Не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не було враховано, що 30.04.2002 ОСОБА_4 складала заповіт на користь ОСОБА_2 . Після смерті ОСОБА_4 до нотаріуса із заявою про прийняття її спадщини ОСОБА_2 не звертався, бо вважав, що після смерті ОСОБА_4 він є єдиним спадкоємцем за заповітом на належну їй частку у спільному праві власності на спірну квартиру, крім того, на момент її смерті ОСОБА_2 проживав разом із нею, а також вступив в управління і володіння спадковим майном.

Судом встановлено, що позивачка за первісним позовом - ОСОБА_10 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_5 на майно до якого увійшло право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яку у свою чергу успадкувала за заповітом після смерті ОСОБА_4 .

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

З врахуванням наведеного суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову, встановивши, що позивачка за первісним позовом - ОСОБА_10 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_5 на майно до якого увійшло право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яку у свою чергу успадкувала за заповітом після смерті ОСОБА_4 .

Таким чином, спростованими є доводи апеляційної скарги про те, що у справі відсутні докази на підтвердження набуття ОСОБА_5 , а в подальшому ОСОБА_1 права власності на спірну частку квартири.

Щодо посилання апелянта у скарзі, як на підставу для скасування рішення суду, на те що у 2002 році ОСОБА_4 склала заповіт на користь ОСОБА_2 та після її смерті він до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не звертався, оскільки вважав себе єдиним спадкоємцем за заповітом на належну частку померлій ОСОБА_4 та, крім того, на момент її смерті він проживав разом з нею та вступив в управління і володіння спадковим майном, не можуть бути підставою для скасування правильного рішення суду першої інстанції, оскільки спадкування за законом має місце тоді, коли не існує заповіту, а заповіт 18.06.2003 на користь ОСОБА_5 , усував від спадщини ОСОБА_2 , як за законом, так і за заповітом.

Не спростовують правильних висновків суду доводи апеляційної скарги про те, що місцевим судом не враховано, що у спірній квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_2 та його дочка ОСОБА_3 , оскільки місце реєстрації особи не встановлює права власності на нерухоме майно.

Не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що надана стороною позивача копія заповіту, складеного ОСОБА_4 18.06.2003 на користь ОСОБА_5 , не містить запису про скасування повністю або в частині заповіту, складеного ОСОБА_4 30.04.2002 на користь ОСОБА_2 , як те свого часу передбачали положення ст. 544 Цивільного кодексу УРСР. Натомість, складений на його ім`я заповіт містить запис про скасування попереднього заповіту.

Відповідно до ст. 544 ЦК УРСР заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить. Заповідач може скасувати або змінити заповіт, подавши про це заяву нотаріусу, завідуючому державним нотаріальним архівом, а в населених пунктах, де немає нотаріусів, - посадовій собі виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка вчиняє нотаріальні дії.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 після подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 не вчинила жодних інших юридично значимих дій щодо спірної квартири, свої права на неї не оформила і не заявила про них, тобто, безпідставно і безпричинно не виконала свого обов`язку, встановленого ст. 1297 ЦК України, набувши права на частку у спільному спірному майні не приступила до виконання обов`язків власника (співвласника) майна, встановлених ст.ст. 319, 322, 360 ЦК України, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, оскільки, як вбачається, ОСОБА_5 на підставі заповіту від 18.06.2003 набула права власності на спірну 1/2 частки квартири, оскільки звернулась з заявою до Першої чернігівської державної нотаріальної контори 27.06.2003 (а.с. 157 зворот т. 1), разом з тим матеріали справи містять відомості про те, що ОСОБА_5 згідно копії довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради № 2562 від 21.04.2023 на день своєї смерті проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 18), оскільки прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, які є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу, крім іншого, представник ОСОБА_1 адвокат Кравченко В.В. просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 усі понесені документально підтверджені судові витрати по справі. У підтвердження витрат на професійну правничу допомогу заявником надано ордер на надання правничої допомоги ОСОБА_1 у Чернігівському апеляційному суді адвокатом Кравченко В.В. (а.с. 263 т. 1), акт-розрахунок судових витрат на суму 6 000 грн (а.с. 265-267 т. 1), квитанцію до прибуткового касового ордера від 09.04.2025 на суму 6 000 грн (а.с. 264 т. 1).

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

З урахуванням критерію розумності та справедливості розміру витрат на правову допомогу, підготовкою та поданням відзиву представником ОСОБА_1 адвокатом Кравченком В.В. до суду апеляційної інстанції (а.с. 250-273 т. 1), участі адвоката Кравченка В.В. в судовому засіданні апеляційного суду колегія суддів апеляційного суду вважає, що заявлений розмір витрат на правову допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції є завищеним, тому підлягає зменшенню до 4 000 грн.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 29 січня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_6 ) у відшкодування витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції 4000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 19.05.2025.

Головуючий Судді: