К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2025 року місто Київ

справа № 2608/4329/12

апеляційне провадження № 22-ц/824/9968/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

за участю секретаря судового засідання: Приходька Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва у складі судді П`ятничук І.В. від 19 березня 2025 року у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченка Івана Павловича про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстроване в установленому законом порядку, заінтересована особа: ОСОБА_3 ,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст заявлених вимог

У березні 2025 року приватний виконавець виконавчого округу Київської області Голяченко І.П. звернувся до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , право власності на яке не зареєстровано у встановленому законом порядку.

Подання обґрунтовано тим, що на виконанні у приватного виконавця перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання дублікату виконавчого листа № 2608/4329/12 від 13 вересня 2024 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання двох дітей, а саме по 1 000 грн, щомісячно на кожну дитину, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 7 березня 2012 року та до повноліття дітей.

У ході проведення виконавчих дій виявлено, що в боржника ОСОБА_1 відсутні кошти в банківських установах та зареєстроване майно, на яке можна звернути стягнення для погашення боргу. Боржник обізнаний про наявність виконавчого провадження, але заборгованість не погашає, ухиляється від виконання рішення суду.

Зазначав, що під час виконавчого провадження стало відомо про наявність у боржника нерухомого майна, яке належить йому на праві власності, однак не зареєстроване за ним у встановленому законом порядку, а саме 1/4 частина квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Даний об`єкт нерухомості, а саме 1/4 його частина, належить боржнику на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 грудня 2013 року у справі № 369/10463/13, але право власності на це майно не зареєстровано за ним у встановленому законом порядку.

Посилаючись на викладене, приватний виконавець Голяченко І.П. просив надати дозвіл на звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_1 , право власності на яке не зареєстровано за ним у установленому законом порядку, а саме на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 19 березня 2025 року подання приватного виконавця задоволено. Надано дозвіл приватному виконавцю Голяченку І.П. на звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .

Задовольняючи подання, суд виходив із того, що приватним виконавцем надано належні докази невиконання боржником рішення суду в добровільному порядку, ухилення від покладених на нього рішенням суду зобов'язань по сплаті аліментів. Також суд дійшов висновку, що приватним виконавцем надано достатні докази належності нерухомого майна боржнику на праві власності, яке не зареєстроване за ним у встановленому законом порядку, що в свою чергу унеможливлює подальшу реалізацію такого майна з метою виконання судового рішення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні подання.

Скаржник зазначає, що приватний виконавець не надав суду доказів свідомого ухилення боржника від виконання рішення суду, вчинення ним дій, які унеможливлюють або ускладнюють його виконання, чи наміру ухилитися від такого виконання.

Суд не врахував, що звернення стягнення на єдине житло боржника позбавить його місця проживання, що суперечить принципам соціальної справедливості та гарантіям прав людини.

Також зазначено, що боржник має проблеми зі здоров`ям, потребує постійного лікування й належних житлових умов, тому втрата єдиного житла може суттєво погіршити його стан.

Окрім того, боржник не був ознайомлений з матеріалами подання, а відтак - не мав можливості спростувати доводи виконавця, що порушує його право на змагальність.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 зазначає про безпідставність доводів скаржника, ухвала суду є обґрунтованою та законною.

У відзиві на апеляційну скаргу приватний виконавець Голяченко І.П. також зазначає про безпідставність та необґрунтованість доводів скаржника, законність та обґрунтованість ухвали суду.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Приватний виконавець Голяченко І.П. та представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували та просили залишити її без задоволення.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в суд апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просив проводити розгляд справи без їх участі. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченка І.П. знаходиться виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання дублікату виконавчого листа № 2608/4329/12 від 13 вересня 2024 року, виданого Святошинським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дітей: сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі по 1 000 грн на кожну дитину, щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 7 березня 2012 року.

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного приватним виконавцем Голяченко І.П., заборгованість ОСОБА_1 за період з 7 березня 2012 року по 1 грудня 2023 року складає 219 053,50 грн.

Приватним виконавцем вживалися заходи щодо виконання рішення суду. Так, постановою від 29 листопада 2024 року накладено арешт на грошові кошти боржника. Згідно відповідей з банківських установ, у боржника відсутні відкриті рахунки в банках або недостатньо коштів на відкритих рахунках для виконання постанови.

29 листопада 2024 року, 6 лютого 2025 року та 19 лютого 2025 року приватним виконавцем здійснено запит до державної фіскальної служби України з метою отримання інформації про наявні рахунки у боржника. Згідно відповіді державної фіскальної служби України, за боржником ОСОБА_1 відкриті банківські рахунки в ПУАТ "ФІДОБАНК" та в АТ "УНІВЕРСАЛ БАНК", на яких відсутні грошові кошти для виконання рішення суду.

29 листопада 2024 року, 6 лютого 2025 року та 19 лютого 2025 року приватним виконавцем здійснено запит до Пенсійного фонду України. Згідно відповіді, особу ОСОБА_1 знайдено в РЗО, але відсутні дані про отримання доходу.

29 листопада 2024 року, 7 лютого 2025 року та 19 лютого 2025 року приватним виконавцем здійснено запит до державної податкової служби України з метою отримання інформації про джерела та/або суми доходів. Однак інформація в реєстрі відсутня.

29 листопада 2024 року, 7 лютого 2025 року та 19 лютого 2025 року приватним виконавцем сформовано та скеровано електронний запит до Міністерства внутрішніх справ України щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів на ім'я ОСОБА_1 . Згідно відповіді, відсутні дані про зареєстровані за боржником транспортні засоби.

На виклики приватного виконавця боржник ОСОБА_1 не з`являється.

На запит приватного виконавця Голяченка І.П. від 7 лютого 2025 року Білогородська сільська рада повідомила про те, що місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

КП "Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області" на запит приватного виконавця надало копію інвентаризаційної справи № 200 на об'єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , що містить матеріали та копії правовстановлюючих документів, зокрема копію договору купівлі-продажу № 2711 від 19 грудня 2003 року, згідно якого власником квартири є ОСОБА_3 .

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 грудня 2013 року у справі № 369/10463/13-ц, яке отримано приватним виконавцем 19 лютого 2025 року на його запит, задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. Визнано з ОСОБА_3 право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя визнано право власності на 1/4 частину даної квартири. Рішення суду набрало законної сили 30 грудня 2013 року.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про ОСОБА_1 , як власника 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 .

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень статті 124, пункту 9 частини 3 статті 129 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Вказане є складовою права на справедливий суд та однією із процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За змістом статті 1, частини 1 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, в межах якої виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частиною 5 статті 48 Закону України "Про виконавче провадження", у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Згідно з частинами 3 - 4 статті 50 Закону України "Про виконавче провадження", у разі звернення стягнення на об'єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з'ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об'єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об'єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Відповідно до частини 10 статті 440 ЦПК України, питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Застосування судом положень частини 10 статті 440 ЦПК України та статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" є крайнім заходом виконання судового рішення, який може бути застосований лише в тому випадку, коли виконавцем вичерпано всі можливі заходи, які передбачені законом щодо примусового виконання рішень за рахунок іншого майна боржника.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 2-592/09, від 23 січня 2019 року у справі № 522/6400/15-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 947/22930/19.

При розгляді справ указаної категорії необхідно враховувати, що однією з головних засад здійснення судочинства в Україні є обов'язковість судового рішення. Немає сенсу в правосудді, якщо рішення судів не виконуються, а невиконання судових рішень є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судом першої інстанції встановлено, що боржник ОСОБА_1 не виконує заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 2 липня 2012 року про стягнення аліментів на утримання дітей (по 1 000 грн щомісячно на кожну дитину) на користь стягувача ОСОБА_3 ; наявна заборгованість по аліментам з 2012 року. З листопада 2024 року приватний виконавець здійснював заходи щодо пошуку майна боржника, за рахунок якого можливо задовольнити вимоги стягувача, та встановив, що боржник не має грошових коштів та іншого майна у достатній кількості, на яке виконавцем може бути звернуто стягнення з метою виконання рішення суду. Виконавцем виявлено належність боржнику на праві власності 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , яка не зареєстрована за ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що приватний виконавець обґрунтовано звернувся до суду з указаним поданням, оскільки відсутність державної реєстрації права власності за боржником ОСОБА_1 на квартиру, в якій йому належить 1/4 частка, однак за ним не зареєстрована, утруднює у подальшу примусову реалізацію цього майна, а отже, і виконання судового рішення.

Суд першої інстанції встановив, що приватним виконавцем вживалися визначені Законом України "Про виконавче провадження" заходи для виконання рішення суду, а саме: винесена постанова про арешт коштів боржника в банківських установах, однак кошти на рахунках боржника відсутні; у боржника відсутнє рухоме майно, зокрема транспортні засоби; на виклики приватного виконавця боржник не з'являється.Таким чином, виконавцем вичерпано всі можливі заходи, які передбачені законом щодо примусового виконання рішень за рахунок майна боржника, а відтак виконавчий лист залишається без виконання.

При цьому, боржник не зазначає, які саме заходи не вчинив приватний виконавець для належного виконання рішення суду; боржником з дня набрання рішенням законної сили ще у 2013 році не було вжито жодних дій хоча б щодо часткового погашення боргу, не надано доказів про відсутність можливості виконання рішення суду, що свідчить про його пасивну та недобросовісну позицію. Також у силу положень частини 5 статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" боржник не запропонував види майна чи

предмети, які необхідно реалізувати з метою виконання судового рішення про стягнення аліментів.

Оцінюючи вищевикладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність доказів свідомого ухилення боржника від виконання зобов'язання та ускладнення виконання рішення суду.

Із урахуванням встановлених у цій справі обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що приватним виконавцем було вичерпано всі можливі заходи, передбачені Законом України "Про виконавче провадження", для належного виконання судового рішення, однак ці заходи не призвели до виконання судового рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що звернення стягнення на єдине майно боржника призведе до залишення його без місця проживання є необґрунтованими та відхиляються колегією суддів, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" , стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

З матеріалів справи убачається, що у боржника ОСОБА_1 наявні рахунки в банках, але на таких рахунках відсутні грошові кошти.

Згідно з частиною 7 статті 48 Закону України "Про виконавче провадження", у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов'язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

В статті 8 Закону України "Про державний бюджет України на 2025 рік" визначено, що з січня 2025 року мінімальна заробітна плата становить 8 000 гривень

Таким чином, з урахуванням наведених положень закону, звернення стягнення на єдине житло боржника не здійснюється, якщо стягненню підлягає сума, яка не перевищує 160 000 грн (20х8000). Натомість, заборгованість боржника ОСОБА_1 становить 219 053 грн 50 грн, що перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, та відповідно наділяє правом приватного виконавця звернути стягнення на єдине майно боржника.

Крім цього, колегія суддів зауважує, що відповідно до статті 129 Конституції України, судове рішення є обов'язковим до виконання, а тому звернення на єдине майно боржника та при цьому з дотриманням вимог частини 7 статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" є законним способом примусового виконання рішення суду.

Щодо посилання скаржника на те, що звернення стягнення на його єдине майно суперечить принципу соціальної справедливості, колегія суддів зазначає, що даний принцип не означає абсолютного захисту боржника за рахунок стягувача, оскільки

соціальна справедливість має враховувати не лише інтереси боржника. До того ж, у даній справі не встановлено жодних виняткових обставин, які б свідчили про вразливий стан боржника ОСОБА_1 та те, що він потребує додаткового соціального захисту. Навпаки, у ОСОБА_1 наявна заборгованість зі сплати аліментів на утримання дітей і матеріали справи містять докази, що з дня ухвалення рішення про стягнення аліментів боржник не здійснив жодних дій щодо виконання такого рішення хоча б частково. Тобто, з дня ухвалення рішення (2 липня 2012 року) не здійснив будь-яких дій на сплату аліментів на утримання своїх дітей.

Доводи скаржника про те, що в нього наявні проблеми зі здоров'ям і звернення стягнення на майно, що є його єдиним житлом, призведе до погіршення стану здоров'я відхиляються судом, оскільки стан здоров'я у відповідності до вимог Закону України "Про виконавче провадження" не звільняє його від виконання рішення суду, яке перебуває на примусовому виконанню. Більш того, посилаючись на проблеми зі здоров'ям, ОСОБА_1 у порядку, визначеному ЦПК України, не надав суду жодного доказу на підтвердження даної обставини.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що боржник не ознайомлений з матеріалами подання та через це у повному обсязі не обізнаний з доводами приватного виконавця і відповідно був позбавлений можливості їх спростувати.

В частині 11 статті 440 ЦПК України визначено, що суд негайно розглядає подання державного/приватного виконавця без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю виконавця.

З наведеної норми слідує, що суд не зобов'язаний повідомляти боржника про розгляд подання державного або приватного виконавця про звернення стягнення на майно боржника, право власності на яке не зареєстровано у встановленому законом порядку, а відтак і надсилати копію подання виконавця.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції надіслав боржнику ОСОБА_1 на його електрону адресу копію ухвали від 10 березня 2025 року про прийняття подання виконавця до розгляду та призначення судового засідання на 19 березня 2025 року (том 1, а.с. 116 на звороті). В апеляційній скарзі відсутні доводи про те, що ОСОБА_1 не був обізнаний про розгляд судом відповідного подання приватного виконавця. Однак, незважаючи на вказане, ОСОБА_1 не скористався своїм правом, визначеним статтею 43 ЦПК України, на ознайомлення з матеріалами справи.

Крім цього, з матеріалів справи убачається, що до подання приватний виконавець Голяченко І.П. долучив докази надсилання копії подання з додатками ОСОБА_1 на поштову адресу останнього, а саме опис вкладення у цінний лист (поштове відправлення № 153).

Враховуючи викладене, підстав вважати, що право ОСОБА_1 на змагальність було порушене, не вбачається.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Сукупність наведеного свідчить про правильне вирішення судом першої інстанції процесуального питання щодо звернення стягнення на майно боржника, право власності на яке не зареєстровано у встановленому законом порядку.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвалу постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 19 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: