Справа № 615/110/23
Провадження № 2/615/4/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2025 року м. Валки

Валківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Токмакової А.П.,

секретаря судового засідання Клименко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Валки Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку в спільній частковій власності,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

її представника ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

його представника ОСОБА_4 ,

встановив:

17.01.2023 позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить провести поділ спільного майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, визнавши за нею право приватної власності на:

- частину житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 ;

- частину земельної ділянки кадастровий номер :00:002:0094, площею 0,1500 га, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- частину автомобіля Suzuki Samurai, 1986 р.в., номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , зареєстрований 22.02.2018 ТСЦ 5342;

- частину автомобіля Ford Escape, 2014 р.в., номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 , зареєстрований 09.07.2019 ТСЦ 5946.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з березня 2012 року проживали з відповідачем однією сім`єю, 20.10.2012 зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням суду від 23.09.2020.

За час перебування у шлюбі набули наведене вище майно на праві спільної сумісної власності, але правовстановлюючі документи та державна реєстрація здійсненна на ім`я відповідача.

Після розлучення проживають окремо. В жовті 2020 року запропонувала відповідачу укласти у нотаріуса договір про поділ спільного майна подружжя, який розробила із адвокатом, але він навідріз відмовився.

Посилаючись на ст.60, 69-71 СК України, вважає, що жоден із перелічених речей не відноситься до категорії особистої приватної власності, відповідач незаконно хоче позбавити її майнових прав, що підлягає захисту в судовому порядку.

Після виконання вимог ст.187 ЦПК України на підставі ухвали суду від 20.01.2023 відкрито провадження у цивільній справі, з урахуванням вимог ст.274 ЦПК України судовий розгляд вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено сторонам про порядок та строки виконання ними вимог цього Кодексу.

За клопотанням позивача ухвалою суду від 09.02.2023 в порядку забезпечення позову накладено арешт на спірне майно.

13.02.2023 відповідач подав відзив на позовну заяву, зі змісту якого визнає позовні вимоги щодо запропонованого позивачем варіанту поділу автомобілів, тобто по частці кожному, в зв`язку з чим просить в цій частині прийняти рішення згідно чинного законодавства.

В частині позовних вимог щодо поділу спірного житлового будинку, не заперечує, що він придбаний 16.06.2014 на підставі договору купівлі-продажу під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, але, посилаючись на ст.365 ЦК України, вбачає підстави для припинення права позивача на частку у спільному майні, а саме: 1) згідно із ст.183 ЦК України житловий будинок є неподільним через неможливість поділу на ізольовані рівноцінні об`єкти; 2) неможливість спільного володіння та користування через неприязні відносини, що, на думку відповідача, може спричинити шкоду як житловому будинку, так і інтересам дитини, яка в ньому проживає; 3) припинення цього права не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, яка не зареєстрована та не проживає в спірному житловому будинку, не здійснює витрати на його утримання, має у власності інше житло, проживає одна. Вважає доцільним виплату компенсації у розмірі 56500 грн., які внесені на депозитний рахунок, з приводу чого подав зустрічний позов.

В частині позовних вимог щодо поділу земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер :00:002:0094, наголосив, що одержав її у власність 03.10.2016 шляхом приватизації із земель комунальної власності після придбання спірного житлового будинку з надвірними будівлями. Посилаючись на ст.57 СК України в редакції від 08.06.2016, яка діяла під час набуття земельної ділянки у власність, вважає її особистою власністю, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині.

23.02.2023 позивач подала відповідь на відзив, в якій наполягає на задоволенні позовних вимог в повному обсязі. З викладеними у відзиві фактами не згодна, так як вони не відповідають дійсності.

Що стосується доводів про неможливість поділу спірного житлового будинку, вважає, що відповідач взагалі переплутав природу правовідносин, оскільки нею не ставиться питання про виділ її частки або поділ майна в натурі, а ставиться питання саме про поділ майна подружжя, набутого під час шлюбу, шляхом визнання за нею права приватної власності на частку житлового будинку. Тому посилання відповідача на незначну долю та про неможливість поділу, на думку позивача, не відповідає предмету спору. З позовними заявами про визнання її долі незначною або про позбавлення її права власності відповідач не звертався та наразі їй про це невідомо. Питання про збільшення або зменшення її частки в майні подружжя не підіймалося.

Що стосується земельної ділянки, відповідач не надав рішення про її приватизацію в 2016 році на його ім`я. Разом з тим, надано ним рішення з цього приводу не носить характеру правовстановлюючого документу. Вважає, що все ж таки земельна ділянка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя з тих підстав, що в договорі купівлі-продажу від 16.06.2014 зазначено, що житловий будинок АДРЕСА_1 передається у власність з надвірними будівлями та розташований на земельній ділянці кадастровий номер :00:002:0094, площею 0,1500. Тобто, земельна ділянка є невід`ємною частиною купівлі-продажу житлового будинку. Враховуючи, що на той час нотаріуси не реєстрували окремих договорів купівлі-продажу земельних ділянок, земельна ділянка переходила у власність разом з житловими будинками у разі наявності кадастрового номеру.

28.02.2023 відповідач надав заперечення на відповідь на відзив, в яких до викладених у відзиві обставин додав, що власності на спірну земельну ділянку набуто ним внаслідок реалізації особистого права на землю як громадянина України, передбаченого п.«Г» ч.1 ст.121 ЗК України, на підставі рішення IX сесії VII скликання Високопільської сільської ради.

Наполягає, що це його особисте право, яке реалізується ним самостійно і не підлягає поділу. Право на приватизацію земельної ділянки позивачем не реалізовано та залишається за нею.

Звернув увагу, що позивач не зазначає правові підстави набуття земельної ділянки у спільну сумісну власність.

З метою дотримання завдань судочинства, передбачених ст.2 ЦПК України, для здійснення сторонами процесуальної дії щодо надання особистих пояснень в судовому засіданні, ухвалою суду від 23.03.2023 судовий розгляд вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

25.04.2023 представник позивача адвокат Мірошниченко А.М. надала додаткові письмові пояснення, в яких просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на аналіз положень ЦК України, СК України, ЗК України, постанови Пленуму Верховного Суду України та практику Верховного Суду.

Разом з відзивом відповідач подав зустрічну позовну заяву, яка була залишена без руху.

Після усунення недоліків 04.05.2023, просить припинити право власності ОСОБА_1 на частку житлового будинку АДРЕСА_1 , виплативши на її користь компенсацію у розмірі належної їй частки 56500 грн., які внесені на депозитний рахунок.

В обґрунтування зустрічного позову не заперечує, що спірний житловий будинок придбаний під час зареєстрованого шлюбу, однак на цей час є підстави для припинення права ОСОБА_1 на частку у спільному майні, оскільки житловий будинок складається з тамбуру, кухні, кухні і житлової кімнати, що очевидно свідчить про те, що поділити дане нерухоме майно на ізольовані рівноцінні об`єкти буде неможливо, що свідчить про його неподільність.

Наголосив, що із ОСОБА_1 не є членами однієї сім`ї, спільно не проживають, не ведуть спільне господарство. Витрати з утримання і обслуговування житлового будинку здійснює один. ОСОБА_1 не бере участі у витратах, яких потребує утримання майна, не несе витрат зі сплати житлово-комунальних послуг. Фактично проживає в житловому будинку разом із донькою.

Тривалий час між ним та ОСОБА_1 склалися неприязні стосунки, що унеможливлює спільне проживання і спільне користування житловим будинком, що, на його думку, підтверджується її численними зверненнями до поліції, жодне з яких не знайшло свого підтвердження.

Звернув увагу, що ОСОБА_1 не має наміру фактично користуватися житловим будинком, про що свідчить її повідомлення, направлене йому в мобільному додатку для обміну повідомленнями: ««…Дом у меня уже есть в Высокополье или ты забыл? Думаю что после суда свою половину бомжам продать или с мужчинами приезжать отдыхать? Тебе какой вариант больше нравится?…» (мовою оригіналу), а також під час спілкування засобами телефонного зв`язку.

Вважає, що ОСОБА_1 має схильність до вчинення дій, направлених на пошкодження майна, виключно з метою спричинення морального тиску на нього. Тому спільне володіння і користування майном є неможливим та може спричинити шкоду як самому житловому будинку, так і інтересам дитини, яка в ньому проживає.

Окрім того, що ОСОБА_1 не зареєстрована і не проживає у спірному житловому будинку, не здійснює його утримання, не цікавиться станом будинку, згідно її доводів, викладених під час розгляду цивільної справи №643/7509/21 щодо визначення місця проживання дитини, у власності має придатне до проживання житло, достатній рівень доходів. Як йому відомо, проживає одна, сім`ї не має. Тому припинення права на частку у спільному майні з виплатою її вартості не створить будь-якої шкоди її майновим та немайновим інтересам та членам її сім`ї. Вважає наявними підстави для припинення права на частку ОСОБА_1 у спільному житловому будинку.

Ухвалою суду від 22.06.2023 прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності, об`єднано в одне провадження з первісним позовом, в зв`язку з чим розгляд справи проведено за правилами загального позовного провадження.

Правом щодо подання інших заяв по суті справи за зустрічною позовною заявою в передбаченому ст.174 ЦПК України порядку сторони не скористалися.

06.09.2023 представник первісного позивача Мірошниченко А.М. надала письмові пояснення, в яких просить відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог.

Звернула увагу, що позивач не надає жодного доказу, що спірний будинок є неподільним, а лише зазначає, що в будинку є одна кімната, 2 кухні та тамбур. При цьому вказує, що мешкає в будинку з донькою, а за висновком органів опіки та піклування, в доньки є окрема кімната. На думку представника, факт неподільності будинку може бути встановлений лише на підставі будівельно-технічної експертизи, провести яку до подання зустрічного позову нічого не заважало. Призначення судом такої експертизи за клопотання позивача за зустрічним позовом затягне розгляд справи та позбавить позивача за первісним позовом права користування не лише будинком, а й іншим заявленим майном, з урахуванням того, що все майно знаходиться у користуванні ОСОБА_2 та ним створюються перешкоди у користуванні майном та що найгірше у спілкуванні з донькою. Вважає, що навіть якщо будинок був би неподільною річчю, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Зазначила, що після розірвання шлюбу в 2020 році позивачем за зустрічним позовом обмежено доступ до всього майна, яке набуте у власність за рахунок спільних коштів сторонами, в тому числі будинком. До того ж, не зрозуміло, які саме витрати несе позивач за зустрічним позовом, так як не надано жодного документу, який би підтверджував витрати на утримання будинку, про які він наголошує, так само як і те, що саме він несе такі витрати.

Стосовно посилань позивача за зустрічним позовом на якісь повідомлення, які надійшли, начебто від відповідача за зустрічним позовом через мобільний додаток, з наданих паперових роздруківок не має можливості ідентифікувати особу автора певного допису чи повідомлення.

Щодо посилань позивача за зустрічним позовом на фотозйомки пошкодженого майна, не зрозуміло взагалі, яким чином ця зйомка має відношення до вирішення спору у даній справі, не беручи до уваги, що фотозйомка не має жодних ідентифікуючих ознак та не встановлений факт пошкодження майна саме відповідачем за зустрічним позовом, саме за зазначеною адресою. Не зазначено, кому саме це майно належить, де знаходиться, ким та коли було набуто у власність.

Вважає, що наявність будь-якого іншого майна у особистій власності не позбавляє права на частку у спільній сумісній власності. Житловий будинок набувався сторонами у власність під час шлюбу за спільні грошові кошти. При цьому подружжя на той час мешкали за адресою: АДРЕСА_2 , де сторони залишаються зареєстрованими і на сьогоднішній час. В цій квартирі позивач за зустрічним позовом мешкав до початку повномасштабного вторгнення, а в будинку зареєстрований лише як внутрішньо-переміщена особа, що свідчить про відсутність наміру в подальшому використовувати будинок як постійне житло, в той час, як відповідач за зустрічним позовом не виключає такої можливості.

Посилаючись на висновки КЦС ВС, зазначає, що майно доцільно ділити так, щоб не зобов`язувати одну зі сторін сплачувати компенсацію. Окрім того, позов із вимогами про припинення права на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації вимагає обов`язкового внесення позивачем необхідної суми на депозитний рахунок суду, тоді як при зверненні до суду з вимогою про припинення права на частку у спільному майні внесення на депозитний рахунок суду грошової компенсації не потрібне.

Застосування судом компенсації допускається лише, якщо особа добровільно погодиться попередньо внести відповідну компенсацію за майно на депозитний рахунок суду, а інший з подружжя погодиться на це. Якщо такої згоди не буде, інший з подружжя не погодиться на отримання наприклад грошової компенсації, то враховуючи, що неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Те саме можливо і з житловим будинком, якщо неподільна річ, така як будинок, не може бути реально поділена між подружжям, що, як правило, встановлюється на підставі висновку відповідної судової експертизи, а інший з подружжя не згідний отримати грошову компенсацію замість своєї частки, або інша сторона не бажає сплачувати таку компенсацію та, відповідно, попередньо не вносить на депозитний рахунок суду належну грошову суму, суд визнає за кожним із подружжя право власності на належну їм частку в спільному майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідач за зустрічним позовом не згодна отримувати грошову компенсацію замість своєї частки. Наголосила, що припинення права на частку у власності можливе лише після того, як буде припинене право спільної сумісної власності.

За клопотанням ОСОБА_2 ухвалою суду від 06.09.2023 у цивільній справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, на час проведення якої провадження у справі зупинено.

01.10.2024 до суду надійшов висновок експерта №23077 від 20.09.2024 за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи, в зв`язку з чим ухвалою суду від 02.10.2024 судовий розгляд поновлено.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом та її представник наполягали на задоволенні позовних вимог в повному обсязі, що буде відповідати нормам чинного законодавства та відновить порушене право спільної сумісної власності на майно, придбане під час шлюбу.

В задоволенні зустрічних позовних вимог просять відмовити, посилаючись на викладені в поясненнях обставини.

Відповідач за первісним позовом та його представник підтримали свою позицію, визнали запропонований позивачем варіант поділу автомобілів. Щодо можливості здійснення поділу іншого майна, вимоги первісного позову не визнали, просять задовольнити зустрічні позовні вимоги.

Заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов такого висновку.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України).

За змістом ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

За ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч.1 ст.82 ЦПК України).

Ст.41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним.

З п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Ст.328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, з урахуванням вимог ч.4 ст.334 ЦК України виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.10.2012 по 23.09.2020, що у відповідності до ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню, так як визнано всіма учасниками справи.

За даними договору купівлі-продажу, посвідченого 16.06.2014 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю., зареєстрованим в реєстрі за №3382, ОСОБА_2 придбав на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , розташовані на земельній ділянці площею 0,1500 га, кадастровий номер :00:002:0094, що підтверджується даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №23030065 від 16.06.2014.

Укладення цього договору проведено за нотаріально посвідченою письмовою заявою про згоду дружини покупця ОСОБА_1

15.07.2016 КП «Валківське БТІ» виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого значиться ОСОБА_2 , інвентаризаційна справа №393, реєстровий №2-390.

Ринкова вартість об`єкта оцінки житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 станом на 02.11.2022 становить 113000 грн., про що свідчить звіт ФОП ОСОБА_5 №2022/11/02 від 03.11.2022.

Згідно із висновком судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи №23077 від 20.09.2024, з технічної точки зору поділ в натурі садиби, що відноситься до спільної сумісної власності, а саме житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 у відповідності до розміру частки кожного із співвласників, які становлять по частці кожного, в тому числі з незначним відступом від ідеальних часток не надається можливим.

Враховуючи вимоги із таблиці №1 ДБН В.2.2-15-2019 [5.2], що мінімальна загальна площа однокімнатної квартири становить 28 кв.м., виходячи з аналізу конструктивно-планувального рішення, переобладнання (перепланування) у відповідності до часток співвласників або з незначним відступом від ідеальних часток співвласників, з облаштуванням в частинах будинку, що виділяються співвласникам, окремі ізольовані, як мінімум однокімнатні квартири у відповідності до вимог нормативних документів не надається можливим у зв`язку з недостатньою площею та наявним складом приміщень житлового будинку.

З аналізу доступної експерту інформації ринку нерухомості, ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами садиби АДРЕСА_1 станом на момент проведення дослідження може складати 113590 грн.

Рішенням ІХ сесії VII скликання Високопільської сільської ради №18/ІХ-VII від 08.09.2016 задоволено заяву ОСОБА_2 , затверджено технічну документацію із землеустрою та передано йому у приватну власність земельну ділянку кадастровий номер :00:002:0094, площею 0,1500 га, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Рішення є підставою для набуття ОСОБА_2 права власності на цю земельну ділянку.

За повідомленням Валківської міської ради №04-39/979 від 15.03.2023, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 передана у приватну власність ОСОБА_2 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на підставі рішення ІХ сесії VII скликання Високопільської сільської ради №18/ІХ-VII від 08.09.2016 в порядку безоплатної приватизації відповідно до ч.1 ст.118 ЗК України.

Зі змісту відповіді Східного міжрегіонального Міністерства юстиції №10008/С-646 від 13.03.2023, підставою для набуття ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 0,1500 га з кадастровим номером :00:002:0092 (з оригіналу) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташована по АДРЕСА_1 , є рішення ІХ сесії VII скликання Високопільської сільської ради №18/ІХ-VII від 08.09.2016. При прийнятті цього рішення Високопільська сільська рада керувалася нормами законодавства, що діяло на час прийняття рішення, а саме: п.34 ст.26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.12,39,40,81,120,121,122,125 ЗК України. Згідно інформації з Державного реєстру прав, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :00:002:0092 (з оригіналу) зареєстровано за ОСОБА_2 21.10.2016, номер запису про право власності 17006228.

Ринкова вартість земельної ділянки, наданої в приватну власність ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 1500 м2, кадастровий номер :00:002:0094, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 02.11.2022 становить 33900 грн., про що свідчить звіт ФОП ОСОБА_5 від 02.11.2022.

Згідно свідоцтва про реєстрацію т/з НОМЕР_5 , з 22.02.2018 власником автомобіля Suzuki Samurai, д.н.з. НОМЕР_2 , є ОСОБА_2 , вартістю за договором купівлі-продажу 30000 грн.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію т/з НОМЕР_6 , з 09.07.2019 власником автомобіля Ford Escape, д.н.з. НОМЕР_4 , є ОСОБА_2 , вартістю за договором купівлі-продажу 400000 грн.

За ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Ст.60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ч.1 ст.61 СК України визначає, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно із ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. (ст.68 СК України)

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України).

Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

З рекомендацій, викладених у п.п. 22, 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключене із цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Як зазначено у постанові, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Ст.369 ЦК України вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

При цьому, ч.ч.2,4 ст.65 СК України передбачає, що при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

З огляду на викладене, оцінивши надані докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, суд доходить висновку, що перелічене майно придбане сторонами у період шлюбу, отже, належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя. Державна реєстрація на ім`я відповідача, не позбавляє права позивача на 1/2 частину цього майна. Суд визнає частки цього майна сторін рівними.

Твердження відповідача про неможливість поділу спірного житлового будинку через наявність підстав, передбачених ст.365 ЦК України, для припинення права позивача на частку у спільному сумісному майні подружжя з виплатою компенсації у розмірі 56500 грн., які внесені на депозитний рахунок, суд вважає неспроможними.

За ст.71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч.2 ст.183 ЦК України).

Згідно з усталеною судовою практикою щодо застосування частини п`ятої статті 71, статті 365 ЦК України суд визнає ідеальні частки подружжя в майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, якщо один із подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій.

При цьому, Верховний Суд звертає увагу, що визнання права на половину частини спірного майна (визнання права на ідеальну частку у майні без його виділу в натурі) є поділом майна подружжя у розумінні частини першої статті 71 СК України, а тому суд може визнати право на частку у спільному майні подружжя за вказаних вище умов.

Оскільки сторони не дійшли згоди щодо отримання грошової компенсації та внесення грошової суми на депозитний рахунок відносно неподільної речі (автомобіля) наявні підстави для визнання за кожним з подружжя право власності на 1/2 частину вказаного майна без його реального поділу, залишивши майно у спільній частковій власності подружжя. Постанова ВС КЦС від 04 жовтня 2023 року у справі № 691/1240/18 (провадження № 61-4680св23)

В судовому засідання позивач, посилаючись на процесуальну поведінку відповідача, категорично відмовилася від грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на житловий будинок, де бажає спілкуватися з дитиною.

Щодо твердження відповідача про відсутність підстав для віднесення земельної ділянки до спільної сумісної власності подружжя, суд відзначає, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Враховуючи наведені положення норм матеріального права, суди дійшли правильного висновку, що хоча спірна земельна ділянка і набута у власність особи в порядку безоплатної приватизації, однак оскільки на ній знаходиться будинок, який є спільною власністю подружжя та який підлягає поділу, то до неї переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності спільного будинку відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Постанова ВС КЦС від 18 жовтня 2023 року у справі № 504/3831/19 (провадження № 61-7849св23)

Таким чином, первісні позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, а в зустрічному позові слід відмовити.

Понесені сторонами судові витрати у справі, як документально підтверджені, підлягають розподілу відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_7 , право власності у спільному майні подружжя на:

- частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами згідно технічного паспорту, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- частину земельної ділянки кадастровий номер :00:002:0094, площею 0,1500 га, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- частину автомобіля Suzuki Samurai, 1986 р.в., номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , зареєстрований 22.02.2018 ТСЦ 5342;

- частину автомобіля Ford Escape, 2014 р.в., номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 , зареєстрований 09.07.2019 ТСЦ 5946.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про припинення права власності ОСОБА_1 на частку житлового будинку АДРЕСА_3 з виплатою на її користь вартості цієї частки в сумі 56500 грн., які внесені на депозитний рахунок відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2147,20 грн.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.П. Токмакова