Справа № 465/4441/24
Провадження 2/465/877/25
РІШЕННЯ

Іменем України

12.05.2025 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Дзеньдзюри С.М.,

за участю секретаря судового засідання Балаболки В.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Кісіль Р.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в режимі відеоконференції за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивує тим, що 20 та 21 березня 2024 року інспектором Головного управління Національної поліції Лаврик А.І. було винесено постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №1702655 від 20.03.2024 р. та ЕНА №1702859 від 20.03.2024 р., якими на позивача накладено адміністративні стягнення у вигляді штрафу за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП та ч.1 ст.121-3 КУпАП. 20 березня 2024 року інспектором Головного управління Національної поліції Довгей А.В. було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №1707690 від 21.03.2024 р., якою на позивача накладено адміністративні стягнення у вигляді штрафу за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121-3 КУпАП.

Не погоджуючись із постановами серії ЕНА №1702655 від 20.03.2024 р., ЕНА №1702859 від 20.03.2024р. та ЕНА №1707690 від 21.03.2024 р., позивач звернувся до Бориславського міського суду Львівської області із позовом про визнання протиправними та скасуванням вказаних постанов. Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 02.05.2024 року у справі №438/645/24 позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, про визнання протиправними та скасування постанов задоволено, скасовано постанову серії ЕНА № 1702655 від 20 березня 2024 року, постанову серії ЕНА № 1707690 від 21 березня 2024 року, постанову серії ЕНА № 1702859 від 20 березня 2024 року, провадження у справах закрито.

Вказує, що внаслідок незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності, що відбулося у результаті незаконних дій інспекторів Головного управління Національної поліції у Львівській області, щодо винесення відносно нього постанов про накладення адміністративного стягнення йому була заподіяна моральна шкода. Звинувачення у вчиненні адміністративних правопорушень вибило його з нормального життєвого ритму, для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану потрібний був час. Також спричинення моральних переживань було зумовлене страхом бути повторно зупиненим працівниками поліції з тих самих підстав, а також необхідністю доводити спочатку працівникам поліції свою невинуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, а потім звертатися до суду, щоб довести протиправність рішеннь про притягнення до адміністративної відповідальності; у порушенні нормального способу життя, оскільки позивач змушений був знайти адвоката, а також підлаштовувати особистий час для зустрічей із захисником.

Враховуючи вище викладене, просить стягнути з Держави Україна через Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 15 000 грн. (п'ятнадцять тисяч) гривень 00 коп. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Не погоджуючись з поданим позовом, 07.08.2024 року від представника відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області досуду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі.

Відзив мотивує наступним: щодо участі Головного управління Казначейства у справі в якості відповідача, вказує, що Головне управління Казначейства, яке залучено до розгляду справи в якості відповідача згідно зі своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Головне управління Казначейства є юридичною особою, має самостійний кошторис видатків і здійснює свою діяльність відповідно до Положення про Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області, затвердженого наказом Державної казначейської служби України від 21.11.2011 №114 (із змінами), і не несе відповідальності за протиправні дії чи бездіяльність інших юридичних осіб, а відшкодування шкоди, здійснюється з врахуванням норм Цивільного кодексу України.

Конституційний суд України у рішенні від 03.10.2001 № 12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою вказує таке. Державні органи, як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в розпорядженні.

Відповідно до частини 2 статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. До компетенції Головного управління Казначейства не входить представлення інтересів у судах інших державних органів влади України, у спірних правовідносинах.

Головне управління Казначейства не було учасником спірних правовідносин, прав та законних інтересів позивача не порушувало і не володіє будь-яким відомостями щодо підстав та предмета позову, відтак не може надати суду будь-які докази, що стосуються справи.

Відповідно до статті 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Згідно абзацу 2 підпункту 1 пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень БК України безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. При цьому підпунктом 2 пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень БК України встановлено, що відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким нормативно-правовим актом є Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 № 45) (далі Порядок №845). Пунктом 35 Порядку №845 визначено, що Казначейство (а не територіальний орган Казначейства) здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Разом з цим, слід враховувати позицію Великої палати Верховного Суду викладену у постанові від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц щодо необхідності залучення Казначейства чи його територіальних органів при розгляді судами даної категорії судових справ. Зокрема, Верховний Суд зазначає, що держава бере участь у справі як співвідповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Таким чином, належним відповідачем у даній справі є Держава в особі органу яким заподіяна шкода, а не орган Казначейства, який лише наділений повноваження щодо стягнення коштів на виконання судових рішень про відшкодування шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади. Органи Казначейства в даному випадку можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Сам факт стягнення коштів з державного бюджету не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем Казначейства чи його територіального органу. Окрім цього, необхідно зазначити, що органи державної виконавчої служби не залучаються до участі у справах, виконання судових рішень по яких входить до їх компетенції. В даному випадку Казначейство, виступає органом на який покладено виконання судових рішень по даній категорій справ. Також, залученням органу Казначейства до участі у справі у якості співвідповідача, у разі задоволення позовних вимог, на нього безпідставно покладається тягар понесення судових витрат пов`язаних із розглядом справи.

Щодо стягнення з Держави Україна через Головне управління Казначейства за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь Позивача 15000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до наданих повноважень та завдань Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду, при цьому не несе відповідальності за шкоду, завдану іншими державними органами, та відповідно не може бути відповідачем за такого роду позовами, при цьому Казначейство, а не Головне управління Казначейства, може бути залучено до участі у справі виключно в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, зважаючи на те, що на Казначейства покладено функції з виконання судових рішень по даній категорії справ, а саме безспірне списання коштів державного бюджету за бюджетною програмою 3504030 «Заходи щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб».

Відповідно до частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України єдиний казначейський рахунок - рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (далі - Казначейство України), у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування, кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні (включаючи кошти, зараховані на єдиний рахунок). Казначейство, відповідно до наданих повноважень, здійснює виконання рішень суду щодо відшкодування зазначеної шкоди шляхом стягнення з Державного бюджету України за рахунок коштів відповідної бюджетної програми передбаченої для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодуванняшкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб.

Зважаючи на зазначене, позивачем безпідставно визначено спосіб відновлення порушеного права за рахунок стягнення з Держави Україна через Головне управління Казначейства за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача 15000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Кошти на відшкодування шкоди завданої державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16).

Таким чином, стягнення з Держави Україна через Головне управління Казначейства за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача 15000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим і таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушенного права.

Щодо підстав відшкодування моральної шкоди. У пунктах 3, 9, 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання прокомпенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Обов`язковою умовою для відшкодування шкоди, завданої посадовою чи службовою особою державного органу є визнання дій (бездіяльності) такої особи державного органу незаконними, тобто необхідна наявність процесуального документа (рішення суду, постанова вищестоящого органу тощо), який набрав законної сили та визначає такі дії саме незаконними. При цьому необхідно розрізняти поняття «незаконність дій (бездіяльності) органу чи посадової особи» та «вина органу чи посадової особи», оскільки, виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

Отже, при відшкодуванні шкоди завданої посадовою чи службовою особою органу державної влади обов`язковою умовою є встановлення факту незаконності дій (бездіяльності), та необов`язковою умовою є встановлення вини. На момент розгляду даної справи рішень щодо дій (бездіяльності) органу державної влади, яким позивачу на його думку завдано моральної та матеріальної шкоди, не має, та при цьому, позивач у позовній заяві не просить визнати такі дії (бездіяльність) протиправними, а тому - відсутні будь-які правові підстави для відшкодування шкоди.

Закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії/бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Дана позиція підтверджена постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.10.2020 року по справі №312/262/18.

Враховуючи обставини справи, прийняте Бориславським міським судом Львівської області судове рішення від 02.05.2024 по справі №438/645/24 саме по собі становить достатню справедливу сатисфакцію за будь-яку завдану позивачу моральну шкоду і немає необхідності для її стягнення у грошовому еквіваленті. А тому, у задоволенні позову слід відмовити.

Не погоджуючись з поданим позовом, 08.08.2024 року від представника відповідача Головного управління Національної поліції у Львівській області до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі.

Відзив мотивує тим, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі N 464/3789/17). Під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (постанова Верховного Суду від 06 лютого 2020 року у справі N 199/6713/14-ц). Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством (постанова Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі №522/17164/16).

Важливою умовою для осіб, які звертаються до суду для відшкодування моральної шкоди, є наявність доказів. Це факти, що підтверджують страждання фізичної особи, про які йдеться у статті 23 ЦК України. Відтак доказами заподіяння позивачу моральної шкоди мають слугувати висновки психолого - психіатричної експертизи. Слід зазначити, що жодної експертизи на підтвердження отримання позивачем фізичних чи душевних страждань не проводилося. Отже, суд під час розгляду справи визначає, яка саме моральна шкода була завдана особі, та чи взагалі можна обставини, на які посилається позивач, вважати моральною шкодою.

Позивачем не надано доказів, які встановлюють, що йому було заподіяно фізичний біль та страждання, які він зазнав у зв`язку з притягненням до адміністративної відповідальності. Звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач має довести, яких саме втрат немайнового характеру (моральну шкоду) він зазнав, та яке саме їх матеріальне вираження. Недоведеність позивачем зазначених обставин у справі є підставою для відмови у задоволенні позову. У даній справі доводи позивача зводяться до незгоди з протоколом про адміністративне правопорушення, натомість відсутні докази на підтвердження порушення особистих немайнових чи процесуальних прав позивача, завдання шкоди його здоров`ю та душевних страждань, а отже заподіяння йому внаслідок неправомірних дій відповідача моральної шкоди. Матеріали справи не містять доказів, достатніх для доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого можна було б встановити наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди.

Так, у деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Таким чином, предметом доказування у даній справі є протиправність дій або бездіяльності відповідачів, причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями останніх та спричиненням моральної шкоди позивачу, тому відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Скасування постанови та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно позивача, є достатньою мірою відшкодування завданої моральної шкоди, оскільки величини негативних наслідків від незаконно притягнення до адміністративної відповідальності в мотивах позову не наведено. Що узгоджується і з рішеннями ЄСПЛ від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року у справі «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.

Просять суд врахувати також, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб. При цьому факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили або відповідне рішення посадових осіб органу державної влади вищого рівня. Враховуючи вищенаведене, підстави для відшкодування моральної шкоди ОСОБА_2 відсутні.

19.08.2024 року від позивача надійшла відповідь на відзив Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області та Головного управління Національної поліції у Львівській області, у якійпросить звернути увагу, що позовних вимог про стягнення коштів саме з органів Державної казначейської служби, як необгрунтовано вказує відповідач 2 немає, оскільки в пункті 2 позовних вимог просить: стягнути з Держави України через Головне управління Державної казначейської служби у Львівській області за рахунок державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь відшкодування моральної шкоди.

Вказує, що заподіяння моральної шкоди полягало у спричиненні моральних переживань зумовлених страхом бути повторно незаконно зупиненим працівниками поліції з тих самих підстав, а також необхідністю доводити спочатку працівнику поліції свою невинуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, випрошувати можливість перенесення розгляду справи для отримання юридичної допомоги, а потім у судових засіданнях доводити протиправність рішення про притягнення до адміністративної відповідальності; у порушенні нормального способу життя, оскільки позивач змушений був шукати адвоката для отримання правової допомоги, а також підлаштовувати особистий час для зустрічей з адвокатом. Після події яка сталася 20.03.2024 р. позивач довго відновлював свій моральний стан.

Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Розмір компенсації зазвичай становить 2 000 5 000 євро. Позивач визначив розмір спричиненої йому моральної шкоди в суму 15 000 грн., враховуючи витрати для відновлення своєї честі та гідності у судовому порядку.

27.02.2025 року від позивача надійшли додаткові пояснення в яких вказує, що причини морального тиску та його наслідки не потребують додаткових пояснень, оскільки вони є загальнозрозумілими та підтвердженими судовою практикою. Верховний Суд України у своїй практиці неодноразово вказував, що сам факт незаконного переслідування або притягнення до відповідальності є підставою для відшкодування моральної шкоди, незалежно від доведення додаткових страждань (постанова Верховного Суду від 05.02.2020 у справі №640/16169/17, постанова Верховного Суду від 06.12.2023 у справі №370/463/21).

Враховуючи те, що у його випадку було винесено три незаконні постанови, позивач зазнав

значних моральних страждань, що виразилося у наступному:

- психологічний тиск: постійна тривожність, пригнічення, емоційна нестабільність;

- порушення репутації: безпідставні звинувачення вплинули на ставлення оточуючих, завдали репутаційної шкоди;

- втрата часу та ресурсів: значні витрати часу, фінансові витрати на оскарження постанов;

- соціальна ізоляція: негативні наслідки у професійному та особистому житті через неправомірні дії;

- емоційне виснаження: постійний стрес, нервове напруження, що вплинуло на загальний стан здоров`я.

Судова практика підтверджує компенсацію у розмірі 5 000 грн. за одну неправомірну постанову. Так, у наступних судових рішеннях було визнано обґрунтованою саме таку суму: Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 26.09.2023 у справі №283/1777/21 - присуджено 5 000 грн. компенсації за незаконне притягнення до адміністративної відповідальності. Постанова Київського апеляційного суду від 22.05.2024 у справі №753/193/23 апеляційний суд скасував відмову у відшкодуванні моральної шкоди та присудив 5 000 грн. Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11.03.2024 у справі №537/1450/20 підтверджено компенсацію 5 000 грн за аналогічні дії органів поліції. Таким чином, логічно розрахована загальна сума компенсації складає: 5 000 * 3 = 15 000 грн.

30.04.2025 року від представника відповідача Головного управління Національної поліції у Львівській області, надійшли додаткові пояснення в яких вказує, що в ході огляду судової практики з питань відшкодування моральної шкоди заподіяної протиправними діями працівника поліції під час складання матеріалів про адміністративне правопорушення в Єдиному реєстрі судових рішень при вирішенні даної справи слід врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду у справі№ 335/6977/22 від 22.01.2025.

Велика палата Верховного Суду у справі №335/6977/22, постанова від 22.01.2025 року аналізуючи питання чи є факт складання матеріалів про адміністративне правопорушення працівником патрульної поліції підставою для відшкодування моральної шкоди особі, зробила наступні висновки.

«Для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є наявність трьох елементів (умов): неправомірний характер дії (бездіяльності) цього органу (посадових або службових осіб), наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою. Водночас наявність вини посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою умовою такого виду відповідальності. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення такого протоколу уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення.

При невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.

Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою.

Саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій працівників правоохоронного органу не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою. Причинний зв`язок (як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди) між протиправною поведінкою та шкодою проявляється у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

З огляду на приписи Закону України "Про Національну поліцію", Закону України "Про оперативно-розшукову діяльність" патрульна поліція не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, тому на правовідносини щодо складання протоколів у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, не поширюються правила статті 1176 ЦК України та Закону N 266/94-ВР».

У рішенні Бориславського міського суду Львівської області у справі № 438/645/24 не встановлено протиправності у діях працівника поліції під час складання постанов про адміністративні правопорушення, що є обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди, а тому відсутні підстави для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб відповідача у виді відшкодування шкоди.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив такий задоволити у повному обязі з підстав викладених у позовній заяві. Додатково пояснив, що внаслідок моральних страждань не міг виконувати свою роботу як підприємець в ІТ сфері.

Представник відповідача ГУ НПУ у Львівській області, в судовому засіданні, проти позову заперечив, просив відмовити у задоволенні такого.

Представник відповідача ГУ ДКСУ у Львівській області в судове засідання не з`явився про причини неявки не повідомив.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного із доказів, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як вбачається зі змісту ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що відносно позивача інспекторами ГУ НПУ у Львівській області винесено три постанови про вчинення ним адміністративних правопорушень. Зокрема 20.03.2024 року постанова серії ЕНА №1702655 за ч.1 ст.126 КУпАП; 20.03.2024 року постанова серії ЕНА №1702859 за ч.1 ст.121-3 КУпАП; 21.03.2024 року постанова серії ЕНА №1707690 за ч.1 ст.121-3 КУпАП. Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 02.05.2024 року вказані постанови скасовані, провадження у адміністративній справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності закриті. Рішення суду не оскаржувалось та вступило в законну силу.

Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Зі змісту ст.1167 ЦК України вбачається, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала моральна шкода відшкодовується лише: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

З огляду на викладене, суд приходить до переконання, що сам факт скасування постанов про адміністративне правопорушення відносно позивача сам по собі не є достатньою підставою для відшкодування моральної шкоди. Відповідно до практики Верховного суду (постанова від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19) та положень ст.1167 ЦК України, моральна шкода підлягає відшкоуванню лише у разі, якщо вона завдана неправомірними діями суб`єкта владних повноважень, які порушили особисті немайнові права особи, а також за умови наявності факту шкоди, причинного зв`язку та вини.

У даному випадку, складання протоколу про адміністративне правопорушення є реалізацією передбаених законом повноважень органу Національної поліції і саме по собі не свідчить про незаконність або зловживання владою. Скасування відповідних постанов внаслідок судового розгляду Борислвським міським судом Львівської області не свідчить автоматично про наявність вини посадової особи чи протиправність її дій.

Крім цього, позивачем не надано жодних доказів того, що дії відповідача спричинили йому моральні переживання, душевну травму або інші психоемоційні наслідки. Описана в позовній заяві та додаткових поясненнях моральна шкода позивача, на думку суду, не виходить за межі звчайного емоційного дискомфорту, пов`язаного із притягнеенням його до адміністративної відповідальності.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.259 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Головне управління Національної поліції у Львівській області, , місцезнаходження: м. Львів, пл. Генерала Григоренка, буд. 3.

Відповідач: Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області, , адреса: м. Львів, вулиця К. Левицького, буд. 18.

Повний текст рішення виготовлено 22.05.2025.

Суддя Дзеньдзюра С.М.