ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Обідіної О.І., Чумак О.В., при секретарі судового засідання Буйновій О.П., -

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 05 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби в Полтавській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2024 року позивач звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби в Полтавській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, в якому просить стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь позивача відшкодування шкоди в розмірі не виплаченої суми допомоги по тимчасовій непрацездатності (за шість днів непрацездатності за роботу за сумісництвом) в розмірі 10768 (Десять тисяч сімсот шістдесят вісім) гривень 44 коп. та моральну шкоду в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень.

В обґрунтування позову зазначила, що ОСОБА_1 за основним місцем роботи, працює на посаді лікар-отоларинголог у Комунальному підприємстві «4-А міська клінічна лікарня Полтавської міської ради імені Леоніда Куроєдова».

ОСОБА_1 за сумісництвом працює на посаді лікар-отоларинголог: ТОВ «КП ЛД ЦЕНТР ЗДОРОВ`Я». З 07 червня 2024 року по 17 червня 2024 року включно, ОСОБА_1 стаціонарно хворіла й за цим фактом 07.06.2024 було відкрито комунальним підприємством «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М.В. Скліфосовського» листок непрацездатності номер 23521990-1.1 по 14.06.2024 включно, та з 15.06.2024 по 17.06.2024 листок непрацездатності номер 23662943-1.1.

Після закриття останнього лікарняного, за основним місцем роботи було виплачено кошти за час вимушеної непрацездатності за всі одинадцять днів хвороби (007 - лікарняні за 5 днів - 2106,80грн.; 008 - лікарняні за 3 дня - 1264,08грн.; 009 - лікарняні за 3 дня 1264,08 грн., а всього 4634,96грн. (Розрахунковий листок за червень місяць 2024 р. ОСОБА_1 ), тобто, лише в розмірі заробітної плати цієї установи. На підприємстві в якому ОСОБА_1 працює за сумісництвом, було сплачено лише за перші п`ять днів хвороби (8973,70грн. розрахунок лікарняних ТОВ «КП ЛД ЦЕНТР «ЗДОРОВ`Я»).

Позивач вважає, що відповідач не перерахував суми позову (за шість днів хвороби - з 12 по 17 червня 2014 року) в розмірі компенсації пропорційно виплат на підприємстві за роботою за сумісництвом. Спірну суму відповідач повинен був перерахувати до установи в якій позивач працює за основним місцем роботи (діяльності).

У той же час, у день виплати заробітної плати за основним місцем роботи (діяльності) ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) за червень місяць 2024 року не було виплачено «лікарняні» за 6 (шість) днів роботи за сумісництвом (з 12 червня по 17 червня 2024 року включно).

Враховуючи, що з розрахунку лікарняних ТОВ «КП ЛД ЦЕНТР ЗДОРОВ`Я» за червень місяць 2024. сума за шість днів складає (сума середньоденної зарплати: 1794,74грн.): 1794,74*6 = 10768 (Десять тисяч сімсот шістдесят вісім) гривень 44 коп.

Адвокат Сенкевич В.I. в інтересах позивачки звернувся 21.06.2024 з електронним листом для роз`яснення порядку виплати лікарняних за неосновним робочим місцем за період хвороби понад п`ять днів, але отримав відписку від 25.06.2024. 09.07.2024 позивачка особисто направила рекомендований лист до відповідача з вимогою виплатити їй належну суму, але відповіді не отримала взагалі.

Позивач є інвалідом 3-ї групи, й сам факт невиплати належних їй коштів справив на неї нервовий струс, що призвело до погіршення загального стану та вплинуло на необхідні їй соціальні контакти (позивач вимушена була їх обмежити, так як нервово виснажувалась й після роботи відновлювалась без спілкування з рідними та друзями). Завчасно придбані ліки вживалися в більшій ніж зазвичай кількості.

Вважає, що їй завдано моральної шкоди на суму 5000 (п`ять тисяч) гривень.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 05 лютого 2025 року в позові ОСОБА_1 до ГУ Пенсійного фонду України в Полтавській області, третя особа: ГУ Державної казначейської служби в Полтавській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди було відмовлено.

З вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 та подала апеляційну скаргу, в якій прохає скасувати рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 05 лютого 2025 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд не повністю з`ясував всі обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, зробив висновок, що не відповідають обставинам справи та неправильно застосовував норми матеріального й процесуального права, які призвели до неправомірного рішення.

Стверджує, що допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Акцентує увагу, що відповідач не перераховував суми позову ( за шість днів хвороби з 12 по 17 червня 2014 року) в розмірі компенсації пропорційно виплат на підприємстві за роботою за сумісництвом. Спірну суму відповідач повинен був перерахувати до установи, в якій позивач працює за основним місцем роботи.

Відзив на адресу Полтавського апеляційного суду не надходив.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , за основним місцем роботи, працює на посаді лікар-отоларинголог у Комунальному підприємстві «4-А міська клінічна лікарня Полтавської міської ради імені Леоніда Куроєдова».

ОСОБА_1 за сумісництвом, працює на посаді Лікар-отоларинголог: ТОВ «КП ЛД ЦЕНТР ЗДОРОВ`Я». З 07 червня 2024 року по 17 червня 2024 року включно, ОСОБА_1 стаціонарно хворіла й за цим фактом 07.06.2024 було відкрито комунальним підприємством «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М.В. Скліфосовського» листок непрацездатності номер 23521990-1.1 по 14.06.2024 включно, та з 15.06.2024 по 17.06.2024 листок непрацездатності номер 23662943-1.1.

Після закриття останнього лікарняного, за основним місцем роботи було виплачено кошти за час вимушеної непрацездатності за всі одинадцять днів хвороби (007 - лікарняні за 5 днів - 2106,80грн.; 008 - лікарняні за 3 дня - 1264,08грн.; 009 - лікарняні за 3 дня 1264,08 грн., а всього 4634,96грн. (Розрахунковий листок за червень місяць 2024 р. ОСОБА_1 ), тобто, лише в розмірі заробітної плати цієї установи. На підприємстві в якому ОСОБА_1 працює за сумісництвом, було сплачено лише за перші п`ять днів хвороби (8973,70грн. розрахунок лікарняних ТОВ «КП ЛД ЦЕНТР «ЗДОРОВ`Я»).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не наводить обґрунтованих доводів, які б мали нормативне підґрунтя та підтверджували факт заподіяння їй майнової шкоди. Крім того позивачем не надано належних та достатніх доказів які б підтверджували неправомірність дій відповідача, причинний зв`язок між вказаними діями і заподіяною їй шкодою.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої вказаної статті кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У статтях 55,56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, а саме завдана шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6 роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

З матеріалів справи вбачається, ОСОБА_1 , за основним місцем роботи, працює на посаді лікар-отоларинголог у Комунальному підприємстві «4-А міська клінічна лікарня Полтавської міської ради імені Леоніда Куроєдова».

ОСОБА_1 за сумісництвом, працює на посаді Лікар-отоларинголог: ТОВ «КП ЛД ЦЕНТР ЗДОРОВ`Я». З 07 червня 2024 року по 17 червня 2024 року включно, ОСОБА_1 стаціонарно хворіла й за цим фактом 07.06.2024 було відкрито комунальним підприємством «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М.В. Скліфосовського» листок непрацездатності номер 23521990-1.1 по 14.06.2024 включно, та з 15.06.2024 по 17.06.2024 листок непрацездатності номер 23662943-1.1.

Після закриття останнього лікарняного, за основним місцем роботи було виплачено кошти за час вимушеної непрацездатності за всі одинадцять днів хвороби (007 - лікарняні за 5 днів - 2106,80грн.; 008 - лікарняні за 3 дня - 1264,08грн.; 009 - лікарняні за 3 дня 1264,08 грн., а всього 4634,96грн. (Розрахунковий листок за червень місяць 2024 р. ОСОБА_1 ), тобто, лише в розмірі заробітної плати цієї установи. На підприємстві в якому ОСОБА_1 працює за сумісництвом, було сплачено лише за перші п`ять днів хвороби (8973,70грн. розрахунок лікарняних ТОВ «КП ЛД ЦЕНТР «ЗДОРОВ`Я»).

Відповідно до редакції ч.1 ст.22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в редакції після 01.01.2023 року, право застрахованої особи на отримання допомоги по тимчасовій непрацездатності реалізується в першу чергу за основним місцем роботи(діяльності).

Крім того відповідно до ч.2 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в редакції після 01.01.2023 року, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за дитиною) застрахованим особам (у тому числі тим, які здійснюють підприємницьку діяльність чи іншу діяльність та одночасно працюють на умовах трудового договору) надається за основним місцем роботи або за сумісництвом у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Водночас слід зазначити, що отримати виплату лікарняних за сумісництвом працівник міг лише у разі відсутності такої допомоги за основним робочим місцем, якщо працівник на час настання страхового випадку мав декілька робочих місць за сумісництвом, отримати таку допомогу по тимчасовій непрацездатності можна лише за одним із них.

Відповідно до постанови КМУ №440 від 26.06.2015 року про «Порядку оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів роботодавця», відповідно до якої вбачається, що оплату перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за основним місцем роботи застрахованої особи та за місцем її роботи за сумісництвом у формі матеріального забезпечення, що повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), здійснює лише роботодавець.

З наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача шкоди в розмірі не виплаченої суми допомоги по тимчасовій непрацездатності

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги й заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи й підлягають установленню при ухваленні судового рішення (чч.1, 2 ст.77ЦПК України ).

Згідно зі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди на підставі статті 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією чи бездіяльністю і негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Оскільки для наявності зобов`язання з відшкодування шкоди відповідно до статті 1173ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, ці обставини підлягають доказуванню на загальних підставах та відповідно до статей 12,81ЦПК України є обов`язком позивача.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив, що вимога про стягнення моральної шкоди нерозривно пов`язана з фактом порушення прав позивача, а оскільки за встановлених обставин по справі, такий факт відсутній підстави для її стягнення відсутні.

Доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції апеляційна скарга не містить. Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданим доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 05 лютого 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 14 травня 2025 року

Головуючий суддя : __________________________ Г.Л. Карпушин

Судді: __________________ О.І. Обідіна_________________ О.В. Чумак