провадження № 22-ц/824/6530/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Соколовим Віктором Анатолійовичем на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним, визнання права власності та витребування майна,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у якому просила:

визнати довіреність на право розпорядження автомобілем марки Mitsubishi Lancer, 2005 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , наданою ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 , посвідчену 29 грудня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. за реєстровим №2028, удаваним правочином;

визнати за позивачкою право власності на автомобіль марки Mitsubishi Lancer 2005 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

витребувати від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 автомобіль марки Mitsubishi Lancer, 2005 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

В обґрунтування позову зазначила, що 28 грудня 2014 року передала ОСОБА_2 в якості гарантії виконання зобов`язання зі сплати заборгованості за квартиру АДРЕСА_1 власний автомобіль марки Mitsubishi Lancer, 2005 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 . За домовленістю між сторонами вказаний автомобіль, як вказує позивачка, мав бути повернутий їй після виплати заборгованості у повному обсязі.

29 грудня 2014 року у підтвердження домовленостей Позивачкою було видано довіреність на ім`я Відповідача-1 на володіння, користування та розпорядження вказаним транспортним засобом, як вимагав ОСОБА_2 . Вказана довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. 29 грудня 2014 року за реєстровим №2028.

17 березня 2015 року позивачці стало відомо, що 11 лютого 2015 року, всупереч досягнутим домовленостям, відбулась перереєстрація належного їй транспортного засобу у ВРЕР-6 УДАІ в м. Києві на нового власника - ОСОБА_3 .

Позивачка наполягає на тому, що в дійсності між нею та ОСОБА_2 був укладений правочин не у вигляді довіреності на право розпорядження транспортним засобом, а правочин у вигляді довіреності на право користування автомобілем.

Довіреність була видана позивачем виключно з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили, тому до відносин учасників даного правочину необхідно застосовувати відповідні правила правочину, який сторони мали на увазі.

Враховуючи те, що Відповідач-1 за удаваною довіреністю незаконно заволодів транспортним засобом, який належить Позивачці, та відчужив його на користь іншої особи без згоди власника, тому Позивачка, як вона вважає, має право вимагати визнання права власності на транспортний засіб - автомобіль марки Mitsubishi Lancer 2005 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , а також витребування його від ОСОБА_3

12 вересня 2022 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 , в якому він проти задоволення позову заперечував. Зазначив, що вимоги позивачки спростовуються змістом самої довіреності, в якій зазначено про надання йому права на розпорядження автомобілем від її імені. Реалізації ОСОБА_2 наданих йому повноважень на продаж автомобіля лише підтверджує справжній намір позивачки на уповноваження Відповідача-1 на його відчуження. А тому видана довіреність ніяким чином не є удаваним правочином.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 19 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Соколов Віктор Анатолійович 08 січня 2025 року засобами поштового зв`язку подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просив скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 березня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Підтримавши доводи позовної заяви, апелянт вказав на хибність висновків суду першої інстанції.

Зазначає, що довіреність була видана позивачем виключно з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили, тому до відносин учасників даного правочину необхідно застосовувати відповідні правила правочину, який сторони мали на увазі, тобто який сторони приховали, оскільки воля сторін в удаваному правочині була спрямована на встановлення інших ніж ті, які передбачені довіреністю. За удаваною довіреністю як правочином обидві сторони свідомо документально оформили її, але насправді між ними були встановлені інші правовідносини де транспортний засіб мав вступати як гарантія повернення боргу.

Оскільки на ОСОБА_3 було перереєстровано автомобіль на підставі удаваного правочину, позивач має право витребувати його з незаконного володіння.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Соколовим Віктором Анатолійовичем на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним, визнання права власності та витребування майна, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 березня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судове засідання апелянтка ОСОБА_1 не з`явилася, про розгляд справи повідомлена у встановленому законом порядку. Жодних клопотань з приводу неможливості явки у судове засідання до апеляційного суду не подавала.

09 травня 2025 року адвокат Соколов В.А., діючи в інтересах ОСОБА_1 , подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з проходженням лікування. Доказів на підтвердження наведених обставин до клопотання не долучено.

Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання причини неявки представника Соколова В.А. в судове засідання такою, що не доведена належними та допустимими доказами, а отже є неповажною, що не перешкоджає розгляду справи по суті, та з огляду на належне повідомлення про судове засідання учасника справи, з урахуванням категорії справи, та строку її розгляду, ухвалила проводити розгляд справи по суті на підставі наявних у справі доказів.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 29 грудня 2014 року ОСОБА_1 оформлена довіреність, що посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. та зареєстрована в реєстрі за №2028.

Згідно з вказаною довіреністю ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 укладати правочини щодо розпорядження (продати, обміняти, здати в оренду, або найм, за ціну та на умовах на його розсуд) належним їй на праві власності автомобілем марки Mitsubishi Lancer 2005 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

На підставі довідки-рахунку серії НОМЕР_3 , виданої ТОВ «АВТОПРОВАЙДЕР» право власності на автомобіль Mitsubishi Lancer 2005 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , було зареєстроване за ОСОБА_3 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав недоведеним позивачкою, що довіреність на розпорядження транспортним засобом від 29 грудня 2014 року була вчинена нею для приховання іншого правочину - довіреності на право користування цим автомобілем, матеріалами справи не підтверджується наявність між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 інших договірних відносин, у забезпечення своїх зобов`язань за якими ОСОБА_1 начебто передала у володіння Відповідачу-1 свій автомобіль. Останній вибув з власності Позивачки на підставі цивільно-правової угоди, укладеної від її імені на підставі довіреності від 29 грудня 2014 року. Вказана угода є чинна, ніким не оспорена, а тому вважається правомірною.

Колегія суддів, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, погоджується в повній мірі з такими мотивами суду першої інстанції, на підставі наступного.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Глава 17 ЦК України визначає загальні положення представництва. Так, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. (ч. ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України)

Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (ст. 238 ЦК України).

Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі (ч. ч. 1, 2 ст. 244 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).

Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Формулювання, що його «вчинено сторонами», породжує висновок, що він може бути лише дво- або багатостороннім правочином. Між тим не виключається, що й односторонній правочин буде удаваним. Проте якщо застосовувати конструкцію удаваності до одностороннього правочину, то удаваний та прихований мають бути односторонніми правочинами.

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року у справі №6-133 цс 12, від 07 вересня 2016 року у справі №6-1026 цс 16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №742/1913/15-ц, від 21 серпня 2019 року у справі №303/292/17, від 30 березня 2020 року у справі №524/3188/17.

Також зазначене узгоджується з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Крім того, у пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №522/14890/16, зазначено, що, установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, правочин який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») наголошено, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». …Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 стверджувала, що в дійсності між нею та ОСОБА_2 був укладений правочин не у вигляді довіреності на право розпорядження транспортним засобом, а правочин у вигляді довіреності на право користування автомобілем.

Однак, як зазначено судом вище, довіреність є одностороннім правочином за яким одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. При цьому, обсяг обов`язків представника (у даному випадку: повноваження з розпорядження чи повноваження з користування) не впливає на правову природу цього правочину.

ОСОБА_1 не заперечує укладення такого правочину як довіреність, а фактично оспорює обсяг повноважень Давиденка О.Г. за довіреністю.

Підтвердженням такого висновку є незазначення ні в суді першої інстанції ні в апеляційній скарзі, який саме правочин «маскує» видана нею довіреність, які інші ніж передбачені довіреністю виникли права та обов`язки у Покрасьон О.В. та Давиденка О.Г.

Згідно з ч. ч. 2, 4 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною 3 ст.367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Подаючи 09 травня 2025 року клопотання про виклик в судове засідання свідків, представник ОСОБА_1 - адвокат Соколов В.А. пропустив визначений частиною другою статті 83 ЦПК України строк, а також не навів причин, що об`єктивно не залежали від нього подати клопотання разом із позовною заявою. На підставі встановленого, вказане клопотання суд залишає без задоволення.

Враховуючи зміст довіреності Покрасьон О.В. від 29 грудня 2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. та зареєстрованої в реєстрі за №2028, транспортний засіб вибув з її власності правмірно. Оскільки позовні вимоги про визнання права власності та витребування майна із незаконного володіння є похідними від первісних позовних вимог про визнання довіреності удаваним правочином, місцевий суд дійшов правильного висновку про відмову у їх задоволенні.

Отже, вирішуючи спір у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянта.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Соколовим Віктором Анатолійовичем - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 19 травня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова