Справа № 175/5032/23
Провадження № 2/175/1258/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2025 року Дніпровський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.,

з участю секретаря Рожкової Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частки у праві спільної сумісної власності подружжя та встановлення порядку користування майном, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою про визнання частки у праві спільної сумісної власності подружжя та встановлення порядку користування майном. В обґрунтування позову зазначає, що з відповідачем перебувала у шлюбі з липня 2010 року по вересень 2019 року. За час перебування у шлюбі за спільні кошти придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Наразі відповідач перешкоджає їй у користуванні квартирою, маючи своє житло вона вимушена винаймати квартиру. У добровільному порядку спір вирішити неможливо, тому вона звертається до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 18 вересня 2023 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено до підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 28 листопада 2024 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті.

Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просили суд задовольнити позові вимоги у викладеній у позові редакції, зокрема визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; встановити порядок користування квартирою наступним чином: за ОСОБА_1 залу, за ОСОБА_2 спальню, інші приміщення у спільному користуванні.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що кошти для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 у повному обсязі надавалися його батьком ОСОБА_3 , матір`ю ОСОБА_4 та сестрою ОСОБА_5 , що підтверджується наданими суду письмовими доказами.

Дослідивши письмові докази, допитавши свідка сторони відповідача - ОСОБА_3 , повно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК).

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 69 ч. 1 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Судом встановлено, що 03 липня 2010 року між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 укладено шлюб, який розірвано Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2019 року (а.с. 12).

Згідно договору купівлі-продажу від 01 лютого 2013 року відповідач ОСОБА_2 придбав у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 51,4 кв.м., житлова площа 30,4 кв.м. (а.с. 66-67).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України).

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, мету придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо доведено, що набуття майна відбулося за час шлюбу і за кошти подружжя.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності повинно беззастережно дотримуватися подружжям.

Суд звертає увагу на той факт, що надані відповідачем письмові докази на підтвердження своєї позиції проти позову містять протиріччя.

Зокрема, у Попередньому Договорі від 02 січня 2013 року (а.с. 43) у п. 1.1 зазначено об`єкт майбутнього купівлі-продажу розташований по АДРЕСА_2 . Копія зазначеного договору зроблена таким чином, що не зрозуміло номер квартири. У п. 2.1 зазначено, що квартира належить продавцю ОСОБА_6 на підставі Договору купівлі-продажу №1798 від 22 липня 1999 року. Разом з тим, у Договорі купівлі продажу квартири по АДРЕСА_3 зазначено, що квартира належить ОСОБА_6 на підставі Договору купівлі-продажу за реєстровим №2947 від 21 липня 1999 року (а.с. 66-67).

Так, надані суду копії Договорів банківського вкладу та квитанцій на отримання грошових коштів ОСОБА_5 (а.с.44-58)підтверджують факт того, що остання щомісяця починаючи з березня 2012 року по січень 2013 року укладала строкові (на 1 місяць та 3 місяці) договори банківського вкладу, після закінчення строку дії попереднього договору знімала грошові кошти та укладала наступний договір банківського вкладу, вкладаючи у наступний договір грошові кошти отримані від попереднього договору банківського вкладу. Відповідно до квитанції №426457 від 21 січня 2013 року (а.с.56 зворотна сторона) ОСОБА_5 внесла на свій депозитний рахунок кошти в сумі 111 902 грн., що еквівалентно 14 000 доларів США. Будь-яких належних доказів на підтвердження факту того, що ОСОБА_5 надавалися кошти на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 суду не надано.

Суду надано копію Договору банківського вкладу від 21 січня 2013 року та квитанцію про внесення готівкових коштів ОСОБА_3 на суму 5 000 доларів США(а.с.60-61). Будь-яких належних доказів на підтвердження факту того, що ОСОБА_3 надавалися кошти на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 суду не надано.

Надана суду пам`ятка клієнта по депозитному вкладу доводить факт того, що ОСОБА_7 має вклад у ПриватБанку (а.с. 60), однак суду не надано належних доказів на підтвердження того факту, що ОСОБА_7 надала ОСОБА_1 або ОСОБА_2 будь-які кошти, у тому числі грошові кошти з вказаного вкладу, для придбання зазначеної вище квартири.

Суд не бере до уваги показання свідка ОСОБА_3 , оскільки його доводи про фактичну саме ним купівлю квартири за адресою: АДРЕСА_1 , окрім його слів, не підтверджується належними письмовими доказами.

Крім того, суд враховує той факт, що ні відповідачем по справі, ні ОСОБА_3 не заявлено жодних вимог стосовно квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Додана до заперечення на відзив копія судового рішення від 26 листопада 2012 року(а.с. 100) підтверджує ту обставину, що ОСОБА_1 мала кошти для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Також суд зазначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України).

Правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).

Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на: суто односторонні не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21)).

Згода одностороннє волевиявлення суб`єкта права. Вчинення згоди односторонній правочин, оскільки особа тим самим реалізує своє право та робить це можливим для інших осіб здійснити своє право. Згода може бути: (а) передумовою для встановлення правовідносин між особою, яка надала цю згоду, та адресатом згоди або між останнім та іншими особами; (б) юридичним фактом у вже існуючих правовідносинах, що дозволяє або обумовлює ті чи інші етапи їх існування; (в) дією, спрямованою на припинення правовідносин.

Згода іншого з подружжя має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору. Відсутність згоди іншого з подружжя може мати наслідком, зокрема, визнання договору недійсним у разі недобросовісності контрагента іншого з подружжя. Суб`єкт, який надає згоду на укладення договору іншим з подружжя, не стає стороною договору. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з третьою особою права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.

Наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20)).

По своїй суті згода одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном є одностороннім правочином. При вчиненні такого правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Законодавець не передбачив вимог щодо моменту вчинення такого правочину (до чи після розпорядження). Звісно, логічним є те, що, зазвичай, вчинення такого правочину передує розпорядженню спільним сумісним майном. Проте приватне законодавство не містить заборони на вчинення згоди одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном і після розпорядження спільним сумісним майном.

Касаційний суд неодноразово звертав увагу на те, що по своїй сутності згода є одностороннім правочином (див., наприклад, постанови Верховного Суду від: 23 червня 2021 року у справі № 537/3100/17; 10 листопада 2021 року в справі № 756/2312/18; 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18; 26 січня 2022 року в справі № 754/5554/16-ц; 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19).

Так, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 03 червня 2024 року по справі № 712/3590/22 зробив наступні висновки:

- вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором;

- згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду;

- сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном;

- згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору;

- згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності;

- надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності;

- наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя;

Таким чином, у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що спірна квартира була придбана сторонами за час шлюбу і за кошти подружжя, оскільки належних та допустимих доказів зворотного жодною зі сторін не надано. Також відсутні докази, які б підтверджували, що придбання квартири здійснювалося в порядку, який виключає її віднесення до спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що в період шлюбу сторонами було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , тому необхідно визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 до ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 51,4 кв.м., житлова площа 30,4 кв.м.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється (див. постанову Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18)).

На думку суду, позивачка передчасно звернулася з позовними вимогами про встановлення прядку користування квартирою, оскільки лише даним судовим рішенням встановлено факт належності позивачці 1/2 частини за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ст. 182 ЦК України).

Відповідно до ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Враховуючи викладене вище, відповідно до закону, лише після державної реєстрації права власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , позивачка, як власник частини квартири, матиме законне право на усунення перешкод у користуванні власністю та встановлення порядку користування такою власністю.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача у частині визнання права власності на 1/2 частину квартири підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову у частині встановлення прядку користування квартирою з підстав викладених вище.

Так, відповідно до Закону України «Про судовий збір», у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог, судовий збір сплачується за кожну вимогу.

Позивачем у позові визначено дві позовні вимоги.

Перша - вимога майнового характеру про визнання права власності, за яку позивачем при подачі судову сплачено судовий збір.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі у разі задоволення позову судовий збір покладається на відповідача.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений позивачкою при подачі позову судовий збір у сумі 4 803 грн. 73 коп.

Друга вимога немайнового характеру про встановлення порядку користування квартирою, за яку позивачка при подачі позову судовий збір не сплатила.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача.

Таким чином, враховуючи висновок суду про відмову позивачці у задоволенні позову у частині встановлення прядку користування квартирою, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь Держави судовий збір за вимогу немайнового характеру у сумі 1 211 грн. 20 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 81, 141, 263, 273, 280-284, 288 ЦПК України, ст. ст. 57, 60, 63, 65, 69, 71 СК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частки у праві спільної сумісної власності подружжя та встановлення порядку користування майном задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 )та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 51,4 кв.м., житлова площа 30,4 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 51,4 кв.м., житлова площа 30,4 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 )сплачений позивачкою при подачі позову судовий збір у сумі 4 803 грн. 73 коп.

У задоволенні позову у частині встановлення прядку користування квартирою відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Держави судовий збір у сумі 1 211 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Озерянська Ж.М.