П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2025 року м. Миколаїв

справа №490/760/24

провадження №22-ц/812/855/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Крамаренко Т. В., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю. В.,

без участі учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Чулупа О. С. у приміщенні суду у м. Миколаєві, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, про визначення місця проживання дітей,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2024 року ОСОБА_1 подала до суду позов до ОСОБА_2 , у якому просила визначити проживання малолітніх синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з нею.

Обґрунтовуючи свій позов, ОСОБА_1 зазначала, що з 20 березня 2020 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , який рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 листопада 2023 року розірвано.

Позивач і відповідач є батьками двох синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_1 зазначала, що діти сторін проживають у Федеративній Республіці Німеччина у м. Нюрнберг разом з нею. Відповідач також проживає у цьому місті, однак за іншою адресою.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просила задовольнити її позов.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами відсутній спір щодо місця проживання дітей, оскільки відповідач не заперечує, щоб діти проживали разом з матір`ю.

Також суд вказував на те, що сторони у справі проживають у Федеративній Республіці Німеччина, в той час як позивач просить визначити місце проживання дітей з нею у м.Миколаєві, що унеможливлює орган опіки та піклування перевірити умови проживання батьків та дітей, оцінити потреби сім`ї та визначити з ким із батьків проживання дітей буде як найкраще забезпечувати інтереси дітей.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Позивач вказувала, що суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків про відсутність спору щодо місця проживання дітей, оскільки у своїх письмових поясненнях відповідач через представника зазначав про те, що проживання дітей із батьком буде відповідати їх найкращім інтересам.

Також ОСОБА_1 вказувала на те, що у позовній заяві вона просила визначити місце проживання дітей із нею, не зазначаючи, що це місце проживання буде у м. Миколаєві.

Фактичні обставини справи

З 07 березня 2018 року зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є квартира АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві приватної власності з 20 лютого 2018 року.

Зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 у м.Миколаєві з 22 березня 2011 року є квартира АДРЕСА_2 ,яка належить йому на праві приватної власності з 17 травня 2008 року.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виїхали до у Федеративної Республіки Німеччина у м. Нюрнберг, де проживають до цього часу.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 20 березня 2020 року до 05 грудня 2023 року (дата набрання законної сили рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 листопада 2023 року про розірвання шлюбу).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками двох синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м.Миколаєві, Україна та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,який народився у м.Нюрнберг, Федеративна Республіка Німеччина.

Згідно з довідкою Генерального консульства України в Мюнхені №536-174 від 28.02.2023 ОСОБА_4 набув громадянство України з 30 липня 2022 року.

01 вересня 2022 року позивачка та відповідач уклали з ОСОБА_5 договір оренди приміщення для житлових цілей (3 кімнати) по АДРЕСА_3 на період з 01 вересня 2022 року до 31 серпня 2025 року з щомісячною орендною платою у сумі 700 Євро та експлуатаційними витратами у сумі 257 Євро.

З 29 вересня 2023 року ОСОБА_2 проживає та зареєстрований по АДРЕСА_4 .

З індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного Фонду України вбачається, що ОСОБА_1 у 2022 році та з січня по вересень 2023 року отримувала дохід у Департаменті праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради, який у середньому за цей період у місяць становив 8900 грн.

Зі змісту листа Jobcenter від 29 лютого 2024 року випливає, що ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 призначено щомісячні виплати на період з 02 березня 2024 року до 28 лютого 2025 року у сумі 1936,68 Євро, з яких 957 Євро відраховується орендодавцю житла.

02 травня 2019 року ОСОБА_9 встановлено другу групу інвалідності безстроково.

З довідки ГУ ПФУ в Миколаївській області №031038 від 09.04.2024 вбачається, що ОСОБА_2 отримує пенсію по інвалідності, щомісячний розмір якої у період з квітня 2023 року до лютого 2024 року становив 7887,11 грн, а з березня 2024 року - 8565,63 грн.

У поясненнях відповідача від 14.06.2024, поданих ним до суду через представника ОСОБА_10 , вказано, що органом опіки та піклування не встановлено чи відповідає найкращим інтересам дітей визначення місця їх проживання з матір`ю. Позивачка проживає разом із дітьми у Федеративній Республіці Німеччина як біженець у соціальному житлі, виділеному їй державою (не є власністю позивачки та не перебуває в її оренді, тобто може бути вилучено у неї в будь-який момент згідно з законодавством Німеччини), не має офіційного працевлаштування та систематичного доходу. Відповідач наголошував на тому, що він має власне житло у м.Миколаєві, офіційний дохід у вигляді пенсії по інвалідності, опікується дітьми, бере участь у їх вихованні, сплачує завдаток за соціальну квартиру в Німеччині, у якій проживає позивачка з дітьми. ОСОБА_2 зазначав, що порівнюючи житлово-побутові умови сторін по справі, житлово-побутові умови для проживання дітей з батьком є кращими, так як він має власне житло, у якому діти можуть мати окрему кімнату, натомість мати дітей має тимчасове соціальне житло у Німеччині. Таким чином проживання дітей з батьком більше відповідатиме їх найкращим інтересам.

У листі Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 06.09.2024 року зазначено про неможливість підготовки висновку про визначення місця проживання дітей у зв`язку з відсутністю дітей та їх батьків в Україні. Також у листі вказано, що спеціалісти органу опіки та піклування за вказівкою ОСОБА_2 спілкувалися з його представником - адвокатом Петровським Д. О., який повідомив їх про те, що відповідач заперечує, щоб місцем проживання дітей було місце проживання їх матері.

З повідомлення представника Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 13.01.2025 та листа Миколаївського міського центру соціальних служб Миколаївської міської ради від 13.01.2025 випливає, що орган опіки та піклування не зміг скласти висновок про визначення місця проживання дітей у зв`язку з відсутністю дітей та їх батьків в Україні. Також у листі вказано, що спеціалісти Миколаївського міського центру соціальних служб у телефонному режимі спілкувалися з ОСОБА_11 .

Зі слів ОСОБА_1 батько дітей матеріально забезпечує дітей, спілкується з ними без перешкод. Однак між колишнім подружжям існує конфлікт через втручання у виховання дітей матері ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 у телефонній розмові повідомив, що з дітьми спілкується без перешкод, матеріально забезпечує, зауважив, що не заперечує, щоб діти проживали разом з матір`ю. Зі слів ОСОБА_2 між ним та матір`ю дітей конфлікт вичерпано.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до вимог статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно з статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі №377/128/18 (провадження №61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі №352/2324/17 (провадження №61-14041св19) зазначено, що «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19 (провадження № 61-12112сво22) Об`єднана палата Касаційного цивільного суду висловила такий висновок про застосування норм права: «Передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо».

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей сторін разом з матір`ю, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами відсутній спір щодо місця проживання дітей, оскільки відповідач не заперечує, щоб діти проживали разом з матір`ю.

Також суд вказував на те, що сторони у справі проживають у Федеративній Республіці Німеччина, в той час як позивач просить визначити місце проживання дітей з нею у м.Миколаєві, що унеможливлює орган опіки та піклування перевірити умови проживання батьків та дітей, оцінити потреби сім`ї та визначити з ким із батьків проживання дітей буде як найкраще забезпечувати інтереси дітей.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду, оскільки він не відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

З пояснень сторін по справі та листа органу опіки та піклування випливає, що між сторонами виник спір щодо місця проживання дітей. Відповідач заперечував, щоб діти проживали разом з матір`ю. Це стало підставою звернення позивачки до суду для вирішення спору.

Враховуючи викладене, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про відсутність спору між сторонами щодо визначення місця проживання дітей. Зміна думки відповідача під час розгляду справи не свідчить про те, що спір між сторонами вичерпаний.

Також колегія суддів не згодна з думкою суду про неможливість визначення місця проживання дітей з позивачкою у м.Миколаєві, як вона просила у позові, оскільки сторони у справі проживають у Федеративній Республіці Німеччина, що унеможливлює орган опіки та піклування перевірити умови проживання батьків та дітей, оцінити потреби сім`ї та визначити з ким із батьків проживання дітей буде як найкраще забезпечувати інтереси дітей.

По-перше, зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 не вбачається, що вона просила визначити місце проживання дітей із нею у м.Миколаєві, по-друге, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами навіть за відсутності висновку органу опіки та піклування щодо його бачення з ким дітям буде проживати краще, який складається на підставі перевірки умов проживання батьків та дітей, оцінки потреби сім`ї тощо.

За такого, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення.

Вирішуючи зазначене питання, апеляційний суд виходить із такого.

У справі, яка переглядається, встановлено, що сини сторін ОСОБА_12 , 2020 р.н. та ОСОБА_13 , 2022 р.н. проживали по АДРЕСА_3 з вересня 2022 року до вересня 2023 року разом із матір`ю та батьком. З вересня 2023 року батько дітей проживає окремо від них, однак у цьому ж місті. Діти лишилися проживати разом з матір`ю по АДРЕСА_3 . Проживання у цьому житлі оплачується позивачкою.

Як позивач, так і відповідач мають у м.Нюрнберг Федеративної Республіки Німеччина орендоване житло, а у м.Миколаєві Україна - житло, яке належить кожному з них на праві приватної власності.

Позивач має доходи в Україні у вигляді допомоги у зв`язку з народженням дитини та у Німеччині у вигляді щомісячних виплат на утримання.

Відповідач має дохід в Україні у вигляді пенсії по інвалідності.

Досліджені докази свідчать, що діти сторін з 2022 року мають звичне для них середовище по АДРЕСА_3 , де вони проживають на сьогоднішній час разом з матір`ю. ОСОБА_1 має дохід для їх утримання. Докази негативного її ставлення до дітей відсутні, негативні висновки щодо виконання нею батьківських обов`язків не складалися.

З урахуванням найкращих інтересів дітей для їх розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, колегія суддів вважає, що доцільним буде визначити місце проживання дітей сторін разом з матір`ю. Проживання дітей у звичному для них середовищі позитивно відображається на їх психоемоційному стані.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Щодо судових витрат

Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частина 6 статті 141 ЦПК України визначає, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пункт 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» регламентує, що особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Згідно з довідкою МСЕК ОСОБА_2 з 2019 року є особою з інвалідністю ІІ групи.

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги позивачки, яка сплатила за подання позовної заяви 1211,20 грн судового збору, а за подання апеляційної скарги 1453,44 грн судового збору, скасував рішення суду першої інстанції, задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_1 , то наявні підстави для компенсації їй судових витрат за рахунок держави, бо відповідач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей задовольнити.

Визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Компенсувати ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції у сумі 2664,64 грн за рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т. В. Крамаренко

О. О. Ямкова

Повне судове рішення складено 22 травня 2025 року.