ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 605/461/24Головуючий у 1-й інстанції Горуц Р.О.
Провадження № 22-ц/817/444/25 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірського Б.О.

суддів - Хоми М.В., Костіва О.З.

за участю секретаря Панькевич Т.І.

у відсутності сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №605/461/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якої діє адвокат Луцишин Ганна Михайлівна на рішення Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 03 лютого 2025 року (ухвалене суддею Горуц Р.О.) в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно,-

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2024 року ОСОБА_4 звернулась до суду із вказаним позовом.

Посилалась на те, що вона разом з відповідачами є дітьми ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказувала, що мати за життя склала заповіт, яким заповіла лише їй на випадок своєї смерті все належне майно.

На підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 20.05.1991 року та виписки з погосподарської книги за 1991-1995 роки, ОСОБА_5 значиться головою колгоспного двору, що складається з 4-х членів.

Відповідно виходячи з рівності часток усіх членів двору вважається, що їй, відповідачам (її братам) та їх матері належало по 1/4 частці кожному у майні колишнього колгоспного двору, а саме: житлового будинку з господарськими будівлями, що в АДРЕСА_1 .

Проте, посилалась на те, що вона і відповідачі втратили право на частку у даному майні, оскільки протягом 1987 1991 років, тобто більше трьох років підряд до 15 квітня 1991 року не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору, а тому лише їхня мати ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 є одноосібним власником майна колгоспного двору.

На підставі наведеного, просила визнати відповідачів такими, що втратили право на частку у майні колишнього колгоспного двору, а саме у житловому будинку з господарськими будівлями, що в АДРЕСА_1 та визнати за нею в порядку спадкування за заповітом право власності на вказане нерухоме майно, після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 03 лютого 2025 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно за заповітом, у вигляді 1/4 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що в АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивачки адвокат Луцишин Г.М. просить змінити рішення суду першої інстанції, змінивши його мотивувальну та резолютивну частину, задоволивши позовні вимоги у повному обсязі та визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на частку у майні колишнього колгоспного двору за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на частку у майні колишнього колгоспного двору за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належав ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказує на те, що що сторони справи визнали ту обставину, що не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору більше трьох років підряд (до 15.04.1991) та відповідно обставину втрати кожним з них права на частку у майні колишнього колгоспного двору, а тому вважає, що суд першої інстанції в порушення статті 82 ЦПК, безпідставно відмовив в задоволенні позову в частині визнання відповідачів такими, що втратили право на частку у майні колишнього колгоспного двору, мотивувавши своє рішення, зокрема, відсутністю відповідних доказів.

Звертає увагу на те, що в матеріалах справи містяться архівні витяги з погосподарських книг села Носів Підгаєцького району Тернопільської області, якими підтверджується перебування на погосподарському обліку, тобто реєстрація місця проживання певних осіб у житловому будинку, проте такі архівні витяги не є доказом того, що саме всі зареєстровані особи брали активну участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

Вважає, що поняття «реєстрація місця проживання» та «участь члена колгоспного двору працею і коштами у веденні спільного господарства двору» не є тотожними, а тому вказує на помилковість висновку суду першої інстанції, що матеріали справи спростовують твердження позивача, її представника та відповідачів про те, що сторони, більше трьох років підряд не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

Вказує на те, що також не можна погодитись із висновком суду першої інстанції, про те що архівним витягом від 28 червня 2024 року по особовому рахунку № НОМЕР_1 , підтверджується той факт, що відповідач ОСОБА_3 з 1989 року став проживати у житловому будинку з господарськими будівлями (особовий рахунок № НОМЕР_1 ), що належав колгоспному двору, який складався із шести чоловік, оскільки в даному витязі немає зазначеного року прибуття до складу господарства колгоспного двору (особовий рахунок № НОМЕР_1 ), а у архівному витязі з погосподарської книги с. Носів від 05 червня 2024 року не зазначено точної дати вибуття ОСОБА_3 .

Звертає увагу на те, що за твердженням ОСОБА_3 він став проживати у житловому будинку з господарськими будівлями (особовий рахунок № НОМЕР_1 ) після укладення шлюбу, тобто з 1987 року (відмітка про реєстрацію шлюбу міститься в паспорті ОСОБА_3 , який був пред`явлений суду), і з того часу не брав участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору за адресою: АДРЕСА_1 (особовий рахунок № НОМЕР_2 ).

Також звертає увагу на те, що ОСОБА_2 стверджував, що більше трьох років підряд не брав участь в утриманні домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , ані власною працею, ані грошима, і з 10 листопада 1989 року взагалі вибув з колгоспного двору, що підтверджується витягом з погосподарської книги с.Носів від 05.06.2024 року.

Зазначає, що позивачка вибула з домоволодіння колгоспного двору 20.04.1984 року.

Після вибуття з вказаного домоволодіння будь-хто з колишніх членів колгоспного двору будь-яку частку в майні колгоспного двору не витребував по сьогоднішній день, всі витрати на утримання двору за твердженням сторін здійснювала їх мати ОСОБА_5 , а, отже, лише вона, як голова колгоспного двору, була власником житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що саме тому ОСОБА_1 , як єдиний спадкоємець матері, що прийняв спадщину, просила визнати за нею право власності на спадкове майно за заповітом, а саме на вищезазначений житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_1 зверталася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її матері, однак в цьому їй було відмовлено у зв`язку з тим, що в свідоцтві на право особистої власності на житловий будинок, виданому виконкомом Бережанської районної ради 20 травня 1991 року, вказано, що дане нерухоме майно належить чотирьом членам колгоспного двору, головою якого є ОСОБА_5 , при цьому не визначено власників будинку та частин, яка належить кожному учаснику (лист Підгаєцької державної нотаріальної контори від 03 вересня 2024 року за вих.№590/01-16). Тобто нотаріус фактично відмовив у вчиненні нотаріальних дій (видачі свідоцтва про право на спадщину) на тій підставі, що не визначено власників будинку та частин, яка належить кожному учаснику та запропонував звернутися до суду для визнання права власності на частини житлового будинку.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він підтримав її вимоги та просив задовольнити, а також зазначив про те, що визнає позовні вимоги.

Від представника позивачки адвоката Луцишин Г.М. надійшла заява про розгляд справи без участі скаржника та її представника, в якій одночасно просить апеляційну скаргу задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено наступні обставини справи.

ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в сім`ї: батька ОСОБА_6 та матері ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 29 грудня 2004 року.

26 червня 1998 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб із ОСОБА_7 , у зв`язку з чим змінила прізвище із дошлюбного ОСОБА_8 на прізвище чоловіка ОСОБА_9 .

Житловий будинок з господарськими будівлями, що в АДРЕСА_1 , належав колгоспному двору, що складався із 4-ох членів, головою якого була спадкодавець ОСОБА_5 та члени колгоспного двору: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 : дочка ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується наступним.

Згідно свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 20 травня 1991 року виданого на підставі рішення виконкому Бережанської районної ради №264 від 16 жовтня 1990 року Про оформлення права власності на жилі будинки, житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями, який розташований в АДРЕСА_1 , належить колгоспному двору, що складається з 4-ох членів, головою якого була ОСОБА_5 .

Згідно архівного витягу від 13 травня 2024 року виданого архівним сектором Підгаєцької міської ради, в погосподарській книзі с. Носів Підгаєцького району Тернопільської області за 1991-1995 роки записано: особовий рахунок № НОМЕР_2 , група господарства на 01.01.1991 року колгоспн. Відомості про членів домогосподарства: ОСОБА_5 , 1920 року народження голова.

Із архівного витягу від 05 червня 2024 року виданого архівним сектором Підгаєцької міської ради видно, що в погосподарській книзі с. Носів Підгаєцького району Тернопільської області за 1986-1990 роки записано: особовий рахунок № НОМЕР_2 . Номер по земельно-кадастровій книзі 44, група господарства на 01.01.1990 року, список членів господарства: ОСОБА_5 , 1920 року народження голова сім`ї; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 син (у графі 23. Відмітка про зовсім вибулих членів господарства вказано вибув під №301); ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 дочка (у графах 18, 23 Відмітка про тимчасово вибулих членів господарства та Відмітка про зовсім вибулих членів господарства вказано відповідно 20.04.1984 року на роботу та 20.04.1984 року в Тернопіль; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 син (у графі 23. Відмітка про зовсім вибулих членів господарства вказано 10 листопада 1989 року в Угринів).

У архівному витязі від 28 червня 2024 року виданому архівним сектором Підгаєцької міської ради вказано, що в погосподарській книзі с. Носів Підгаєцького району Тернопільської області за 1985-1990 роки записано: особовий рахунок № НОМЕР_1 . Номер по земельно-кадастровій книзі 315. Група господарства на 1989 рік колгосп. Список членів господарства: ОСОБА_12 мати; ОСОБА_13 дочка; ОСОБА_14 зять; ОСОБА_15 внука; ОСОБА_3 зять; ОСОБА_16 правнук.

Мати сторін ОСОБА_5 26 лютого 2010 року в Носівській сільській раді Підгаєцького району Тернопільської області склала заповіт, розпорядженням якого все належне їй майно, заповіла позивачці.

Той факт, що ім`я позивачки у архівному витязі від 05 червня 2024 року виданому архівним сектором Підгаєцької міської ради Тернопільського району Тернопільської області помилково вказано ОСОБА_17 , замість вірно ОСОБА_18 , окрім свідоцтва про її народження та про укладення шлюбу, підтверджується інформацією Носівського старостинського округу Підгаєцької міської ради Тернопільського району Тернопільської області, в якій вказано, що на території даного старостинського округу осіб із прізвищем, ім`ям та по батькові ОСОБА_19 чи ОСОБА_11 , окрім ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка є дочкою ОСОБА_5 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , не було і немає.

Мати сторін ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що видно із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 .

Із матеріалів спадкової справи №159/2015 від 30 липня 2015 року наданої суду завідуючим Підгаєцької державної нотаріальної контори, на виконання ухвали Підгаєцького районного суду від 19 грудня 2024 року, вбачається, що позивач до шести місяців з часу відкриття спадщини, подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, а також постійно проживала разом із своєю матір`ю на час відкриття спадщини, тобто прийняла спадщину (довідка виконавчого комітету Носівської сільської ради Підгаєцького району Тернопільської області від 20 травня 2015 року за вих.№349).

Із нотаріально посвідченого свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 січня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за №41, вбачається, що позивач після смерті своєї матері ОСОБА_5 , успадкувала земельну ділянку площею 0,6532 га, кадастровий номер: :01:001:0401, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Носівського старостинського округу (колишньої Носівської сільської ради) Тернопільського (в минулому Підгаєцького) району Тернопільської області.

Позивач зверталася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її матері, однак в цьому їй було відмовлено у зв`язку з тим, що у поданих документах міститься невідповідність, а саме: в свідоцтві на право особистої власності на житловий будинок виданому виконкомом Бережанської районної ради 20 травня 1991 року, вказано, що дане нерухоме майно належить чотирьом членам колгоспного двору головою якого є ОСОБА_5 , при цьому не визначено власників будинку та частин, яка належить кожному учаснику, в тому числі частка, яка належала спадкодавцю, що вбачається із письмової відмови Підгаєцької державної нотаріальної контори від 03 вересня 2024 року за вих.№590/01-16.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання відповідачів такими, що втратили право на частку у майні колишнього колгоспного двору, суд першої інстанції виходив з того, що сам факт визнання відповідачами тієї обставини, що вони більше трьох років підряд до 15 квітня 1991 року не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору, не є достатньою підставою для задоволення вказаної вимоги, оскільки матеріалами справи вказана обставина не підтверджується.

Задовольняючи частково позовні вимоги про визнання права власності, місцевий суд вважав, що оскільки позивачем не заявлено вимоги про визнання її такою, що втратила право на частку у майні колишнього колгоспного двору, наявні підстави визнати за нею право власності на спадкове майно за заповітом, у вигляді 1/4 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що в АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За змістом ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч.1 ст.1223 ЦК України).

Частинами 1, 3 статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Положеннями ч.ч.1, 2 ст. 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст. 1270 ЦК України).

Згідно пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України положення зазначеного Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки правовідносини виникли до набрання новим Кодексом чинності, то суд при розгляді керується положеннями ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до законодавства, чинного на момент виникнення спірних відносин, колгоспний двір був сімейно-трудовим об`єднанням осіб, які використовували майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб.

Згідно із частиною першою статті 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Частиною другою статті 123 ЦК УРСР передбачено, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Згідно ст.126 ЦК України (в редакції 1963 року) працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв`язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою.

Відповідно до усталеної судової практики спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за правовими нормами, які регулювали питання права власності цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, які втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в навчальному закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося (пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»).

У постановах від 29 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц (провадження № 61-22088св18), від 23 грудня 2020 року у справі № 183/6031/16 (провадження № 61-25427св18) Верховний Суд, надавши аналіз наведеним нормам права, виснував, що майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності.

Правильне застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР передбачає з`ясування питання про віднесення будинку до відповідної суспільної групи господарств.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями, що в АДРЕСА_1 , належав колгоспному двору, що складався із 4-ох членів, головою якого була спадкодавець ОСОБА_5 та члени колгоспного двору: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 : дочка ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

У позовній заяві ОСОБА_1 стверджувала, що вона та відповідачі більше трьох років підряд не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору, а тому втратили право на частку у майні двору.

Так, із архівного витягу від 05 червня 2024 року, виданого архівним сектором Підгаєцької міської ради видно, що в погосподарській книзі с. Носів Підгаєцького району Тернопільської області за 1986-1990 роки зазначено, що відповідач ОСОБА_2 вибув із членів господарства, що в АДРЕСА_1 10 листопада 1989 року., а ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 син (у графі 23. Відмітка про зовсім вибулих членів господарства вказано вибув під №301)

Із архівного витягу від 28 червня 2024 року виданому архівним сектором Підгаєцької міської ради вбачається, що в погосподарській книзі с. Носів Підгаєцького району Тернопільської області за 1985-1990 роки записано: особовий рахунок № НОМЕР_1 . Група господарства на 1989 рік колгосп. Список членів господарства: ОСОБА_12 мати; ОСОБА_13 дочка; ОСОБА_14 зять; ОСОБА_15 внука; ОСОБА_3 зять; ОСОБА_16 правнук.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що матеріалами справи не підтверджується посилання відповідачів з приводу того, що вони протягом 1987 1991 років, тобто більше трьох років підряд до 15 квітня 1991 року, не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, згідно свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 20 травня 1991 року виданого на підставі рішення виконкому Бережанської районної ради №264 від 16 жовтня 1990 року Про оформлення права власності на жилі будинки, житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями, який розташований в АДРЕСА_1 , належить колгоспному двору, що складається з 4-ох членів, головою якого була ОСОБА_5 .

Сам факт визнання відповідачами тієї обставини, що вони більше трьох років підряд до 15 квітня 1991 року не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору, не є достатньою підставою для задоволення позовних вимог в частині визнання відповідачів такими, що втратили право на частку у майні колишнього колгоспного двору, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні цих вимог.

Більше того, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що відповідачі можуть розпорядитися своїми частками у даному майні на користь позивачки через органи нотаріату, а не через суд, так як суд не може виконувати (підміняти) функції нотаріуса.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 зверталася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її матері, однак в цьому їй було відмовлено у зв`язку з тим, що в свідоцтві на право особистої власності на житловий будинок, виданому виконкомом Бережанської районної ради 20 травня 1991 року, вказано, що дане нерухоме майно належить чотирьом членам колгоспного двору, головою якого є ОСОБА_5 , при цьому не визначено власників будинку та частин, які належить кожному члену двору (лист Підгаєцької державної нотаріальної контори від 03 вересня 2024 року за вих.№590/01-16), апеляційний суд відхиляє, оскільки розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів.

З огляду на встановлені фактичні обставини даної справи, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог та обґрунтовано визнав за позивачкою право власності на спадкове майно за заповітом, у вигляді 1/4 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що належала ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Так, власність колгоспного двору регулювалася ЦК УРСР 1963 року, відповідно до ст. 120 якого, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності.

У частинах 2, 3 статті 123 ЦК УРСР 1963 року визначено, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до частини першої статті 563 ЦК УРСР 1963 року, в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається.

Згідно із роз`ясненням, викладених в пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 Про практику розгляду судами України справ про спадкування та в підпункту г пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності , правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки ОСОБА_5 померла у 2015 році, тобто після 30 червня 1990 року, то вона мала право заповідати лише свою частку у майні колишнього колгоспного двору, а саме 1/4 частину спірного майна.

Таким чином, відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 та визнання за нею права власності на весь житловий будинок в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, порушень норм матеріального чи процесуального права судом не допущено. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відсутні.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що за результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 03 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 19 травня 2025 року.

Головуючий: Гірський Б.О.

Судді: Хома М.В.

Костів О.З.