Номер провадження: 22-ц/813/3431/25
Справа № 521/2008/24
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2024 року по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, заінтересована особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заявник просила суд встановити факт, що вона ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу в період з 2020 року до настання смерті ОСОБА_4 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Як зазначає заявниця встановлення даного факту породжує для неї юридичні наслідки, оскільки надає право для отримання соціально-економічних пільг та гарантій, передбачених чинним законодавством України для членів сім`ї (померлих) військовослужбовців, тому є передумовою правовідносин, встановлення яких є предметом розгляду в порядку окремого провадження. Заявниця посилається на відсутність спору про право.

Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 11 березня 2024 року матеріали цивільної справи передано за територіальною юрисдикцією до Київського районного суду міста Одеси.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2024 року заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , про встановлення факту, що має юридичне значення - залишено без розгляду.

Роз`яснено ОСОБА_1 , що вона має право звернутися до суду з позовною заявою в порядку загального позовного провадження передбаченого ЦПК України.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2024 року скасувати та справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що існування спору про право за заявою залишеною без розгляду оскаржуваною ухвалою, є надуманим судом першої інстанції, оскільки особа не має мети, отримавши статус особи яка проживала із загиблим військовослужбовцем однією сім`єю, використати це рішення для отримання частини спадкового майна ОСОБА_5 , так як, навіть отримавши такий статус, не матиме права в силу закону на таке спадкове майно. Разом з тим, ОСОБА_3 є повнолітньою донькою загиблого ІНФОРМАЦІЯ_5 військовослужбовця та цивільного чоловіка заявниці ОСОБА_4 , тому право на спадщину вона має, але право на одноразової грошову допомогу за загиблого (померлого) військовослужбовця ОСОБА_4 - ні. Суд першої інстанції не дав належну правову оцінку вищевказаним доводам заявниці, тому ухвала є необґрунтованою, оскільки судом не повно та всебічно з`ясовано обставини, на які сторони, зокрема сам заявник в своїх запереченнях, посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджуючи їх належними та допустимими доказами, які судом у судовому засіданні не досліджувались.

Представником ОСОБА_3 адвокат Салманова Ф.А. на адресу суду направлено відзив на апеляційну скаргу, в якому остання зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, вимоги, викладені в ній, не відповідають дійсним обставинам справи, а тому підлягає залишенню без задоволення, ухвала суду першої інстанції - без змін.

Так, ОСОБА_3 посилається на те, що вона є спадкоємицею першої черги за законом як донька загиблого ІНФОРМАЦІЯ_6 цивільного чоловіка заявниці ОСОБА_4 , та на підставі її заяви відкрито спадщину (спадкова справа № 4-2024 від 16.01.2024 року). Крім того, вказує, що ОСОБА_1 не має право на одноразову допомогу яка встановлена ст. 16-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»., так як вона не є членом сім`ї загиблого ОСОБА_4 та не входить до кола осіб яким призначена одноразова грошова допомога. За таких обстави між заявником ОСОБА_1 та заінтересованою особою ОСОБА_3 існує спір про право.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 06.05.2025 року на 15:00 год. ІНФОРМАЦІЯ_1 явку свого представника у судове засідання не забезпечив, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції не виявив, та заяв про відкладення судового засідання не подавав.

Присутні у судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Бандиш Г.І., ОСОБА_3 та її представник адвокат Салманова Ф.А. не заперечували проти розгляду справи за фактичною явкою сторін.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, поважність причин неучасті у судовому засіданні 06.05.2025 року учасників справи, належним чином повідомлених про розгляд справи, судом апеляційної інстанції не встановлено, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників (відповідачів), які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Залишаючи без розгляду заяву ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що заявлений факт про встановлення якого просить заявник в даній справі, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки в даному випадку існує спір про право на спадщину після смерті громадянина ОСОБА_4 , який виник між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який підлягає вирішенню виключно у порядку позовного провадження в установленому законом порядку, за наявності усіх спадкоємців до спадкового майна, за принципом диспозитивності і змагальності судового розгляду, а не в порядку окремого провадження.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає за потрібне зазначити наступне.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду із заявою про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_7 під час виконання військового обов`язку, пов`язаного з проходженням служби у Збройних Силах України, заявник вказувала, що встановлення такого факту є необхідним для отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

З довідки від 02.08.2022 року вбачається, що ОСОБА_4 перебуває на військовій службі за призивом по мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 з 22 липня 2022 рок по теперішній час (т. 1 а. с. 169).

Сповіщенням сім`ї № 100.98 від 25.12.2023 року ОСОБА_3 сповіщено про те, що її батько, старший матрос ОСОБА_4 , 1980 року народження, призваний на військову службу 30.06.2023 року, виконуючи бойові завдання в акваторії Чорного моря, в результаті ведення бойових дій з противником та нанесенні ним удару по катеру, вірний присязі загинув ІНФОРМАЦІЯ_7 (т. 1 а. с. 170).

Зі свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_6 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (т. 1 а. с. 68).

Згідно копії витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі після смерті ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_4 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бежан А.В. 16.01.2024 року заведено спадкову справу № 71853848 у спадковому реєстрі, номер спадкової справи у нотаріуса 4/2024 (т. 1 а. с. 70).

Зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 вбачається, що батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , зазначено ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 90).

Колегія суддів виходить з такого.

У статті 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частинами першою, другою, сьомою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У частинах першій, другій статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Такі висновки висловлені Верховним Судом в постановах від 11 вересня 2024 року в справі № 335/4669/23 (провадження № 61-8050св24), від 17 червня 2024 року в справі № 753/21178/21 (провадження № 61-15630св23) та інших.

Відповідно до частини шостої статті 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 червня 2019 року в справі № 632/580/17 виснував, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

Отже, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Тобто під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Якщо виникнення цивільного права залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц зазначила, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 13.06.2024 року у справі № 357/10078/22 (провадження № 61-15033св23) Верховним Судом зазначено, зокрема, що "спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом.

Отже, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права.

У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

В обґрунтування заяви посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_6 при виконанні бойового завдання під час захисту Батьківщини загинув її цивільний чоловік ОСОБА_4 з яким вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство. За час спільного проживання не встигли офіційно оформити сімейні стосунки. У зв`язку із зазначеним просила встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2020 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Заявник зазначила на те, що встановлення вказаного факту їй необхідно для реалізації прав на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Також, як вбачається, донькою померлого ОСОБА_4 , є ОСОБА_3 , яка залучена до участі у справі ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 15.04.2024 року.

ОСОБА_3 під час розгляду справи заперечувала проти задоволення вказаної заяви, з посиланням на те, що вона є спадкоємцем першої черги до майна померлого ОСОБА_4 , а ОСОБА_1 не має жодних відповідних прав та не належить до кола спадкоємців до майна спадкодавця.

Суд першої інстанції виходив з того, що вимоги заявника про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження в розумінні положень ст. ст. 293, 315 ЦПК України, оскільки у заявника фактично виник спір про право на спадщину після смерті громадянина ОСОБА_4 . Таким чином, суд виснував, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виник спір, пов`язаний з доведенням наявності підстав для підтвердження за нею певного соціально-правового статусу щодо призначення та виплати грошової допомоги сім`ї військовослужбовця.

Суди мають встановлювати, між ким існує спір, хто є спадкоємцем у порядку, передбаченому спадковим правом (ЦК України), який би оспорював право заявника на прийняття спадщини, оскільки існування спору про право повинно реальним, а не гіпотетичним (постанови Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі N 336/709/18 (провадження N 61-39374св18), від 14 квітня 2021 року у справі N 205/2102/19 (провадження N 61-872св21), від 28 квітня 2021 року у справі N 520/19532/19 (провадження N 61-13709св20), від 15 листопада 2021 року у справі N 554/10125/20 (провадження N 61-12758св21), від 03 серпня 2022 року у справі N 759/12740/21 (провадження N 61-126св22).

При цьому, слід виходити з того, що спір про право можливий у заявника із іншими особами, які можуть претендувати на отримання державної грошової допомоги сім`ям загиблих військовослужбовців, передбачених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Так, у пункті 2 Постанови № 168 установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно з пунктами 1, 2 статті 16 Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується, зокрема, у разі: 1) загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби; 2) смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби; 3) загибелі (смерті) військовозобов`язаного або резервіста, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що настала під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві; тощо.

Відповідно до статті 16-1 вказаного Закону у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до частини першої та другої статті 16-3 вказаного Закону одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, за відсутності особистого розпорядження призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою або заявою їх законних представників. Одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.

Таким чином, встановлення судом обставин чи існує спір про право можливе лише після з`ясування судом наявності інших осіб відповідно до ч. 1 ст. 16-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", які можуть претендувати, як на майно так і на отримання одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум у зв`язку із загибеллю військовослужбовця.

У матеріалах справи наявні пояснення заінтересованої особи ОСОБА_3 - доньки померлого ОСОБА_4 , зокрема, заперечення на заяву з яких вбачається, що вона заперечує проти обставин, вказаних у заяві ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення та встановлення такого факту, а також зазначає про наявність спору про право.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, з врахуванням поданої заяви дочки ОСОБА_4 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , яка, за певних обставин, має право на отримання грошового забезпечення, як і заявник при доведенні факту проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, свідчить про правовий спір (наявність спору про право), що виключає можливість розгляду поданої заяви в порядку окремого провадження, а тому, даний спір підлягає розгляду судом в позовному провадженні.

Залишаючи без розгляду заяву ОСОБА_1 суд першої інстанції встановив наявність дійсних осіб, між якими існує спір про право, та встановив, що між такими особами наявний реальний, а не вірогідний спір.

Доводи скарги щодо ОСОБА_1 не має мети, отримавши статус особи, яка проживала із загиблим військовослужбовцем однією сім`єю, використати це рішення для отримання частини спадкового майна ОСОБА_5 не свідчать про відсутність спору, а тому колегією суддів не беруться до уваги.

Отже, є правильним висновок суду першої інстанції про те, що факт, про встановлення якого просить заявник, не підлягає встановленню у порядку окремого провадження, оскільки існує спір про право, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що заявник не позбавлена права звернутись до суду з позовом щодо встановлення вказаного факту.

Отже, доводи апеляційної скарги зводяться до власного тлумачення діючого законодавства, незгоди з висновками місцевого суду щодо оцінки доказів та застосування вимог Закону.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 15.05.2025 року.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова