Єдиний унікальний номер судової справи 482/2228/15-ц
Номер провадження 22-ц/812/960/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

19 травня 2025 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Борщенко Владленою Валеріївною, ухвалу, яка постановлена Новоодеським районним судом Миколаївської області 14 грудня 2015 року, під головуванням судді Ітріна М.В. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за поданням начальника відділу державної виконавчої служби Новоодеського районного управління юстиції про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року начальник відділу державної виконавчої служби Новоодеського районного управління юстиції (на час розгляду справи в апеляційній інстанції відбулась зміна назви юридичної особи на Новоодеський відділ державної виконавчої служби у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

В обґрунтування вимог подання зазначено, що на виконанні у Відділі державної виконавчої служби Новоодеського районного управління юстиції перебуває виконавчий лист №667/499/15-ц від 07 серпня 2015 року, виданий Комсомольським районним судом міста Херсона, про стягнення з ОСОБА_1 боргу на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Державним виконавцем у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» 02 грудня 2015 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, про що повідомлено боржника у визначеному законодавством порядку, а саме: боржнику направлено рекомендованим листом постанову начальника відділу державної виконавчої служби Новоодеського районного управління юстиції про відкриття виконавчого провадження за адресою, вказаною у виконавчому документі, яку вона отримала 08 грудня 2015 року.

Державним виконавцем було вжито заходи примусового виконання рішення, що підтверджують повноту вчинення виконавчих дій, а саме направлено запити до установ, реєструючих право власності.

Згідно з отриманою відповіддю з Державної податкової служби України про джерела отримання доходів боржників інформація стосовно боржника фізичної особи щодо сум доходу, нарахованого податковим агентом на користь платників податку, та сум утриманого з них податку в ДРФО відсутня.

З отриманої відповіді Державної податкової служби України про номери рахунків, відкритих у банках та інших фінансових установах, платник податків такий як боржник на обліку в органах Державної податкової служби України не перебуває.

З відповіді Пенсійного фонду України слідує, що боржник на обліку не перебуває та пенсію не отримує, не перебуває у трудових відносинах з фізичними та юридичними особами.

Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, отриманої в порядку доступу державних виконавців, за боржником не значиться зареєстроване нерухоме майно.

Згідно з отриманою довідкою в Акціонерному товаристві «Ощадбанк» боржник не має відкритого розрахункового рахунку.

З акту державного виконавця, складеного за адресою, вказаною у виконавчому документі, майно, на яке можливо звернути стягнення, у боржника відсутнє.

Не зважаючи на вжиття державним виконавцем усіх, передбачених чиним законодавством заходів примусового виконання рішень, судове рішення не виконано, боржник ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, що підтверджується не повідомленням державного виконавця про місце отримання доходу, не з`явленням на виклики державного виконавця.

При цьому, сума боргу досить значна, а тому є підстави вважати, що боржник ОСОБА_1 може виїхати до іншої країни з метою ухилення від виконання зобов`язань, покладених на останню судовим рішенням.

Крім того, у заяві про відкриття виконавчого провадження стягувач просить звернутись до суду із поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Посилаючись на викладені обставини, начальник відділу державної виконавчої служби Новоодеського районного управління юстиції Миколаївської області просив тимчасово обмежити боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа, шляхом заборони перетинати державний кордон України до виконання своїх зобов`язань, покладених на неї судовим рішенням.

Ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області від 14 грудня 2015 року подання начальника відділу державної виконавчої служби Новоодеського районного управління юстиції Миколаївської області задоволено.

Тимчасово (до виконання зобов`язань перед ПАТ КБ «ПриватБанк») обмежено у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , не вилучаючи у боржника паспортних документів.

Постановляючи ухвалу про задоволення подання, суд першої інстанції виходив з того, що виконавцем доведено належними доказами вчинення передбачених законом дій щодо примусового виконання судового рішення та факт ухиляння боржника від виконання зобов`язань, покладених на неї рішенням суду. При цьому, зазначено, що станом на дату розгляду подання виконавче провадження не завершене, тобто рішення суду боржником не виконано, оскільки вона ухиляється від його виконання, а отже існують правові підстави для задоволення подання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Борщенко В.В., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просила ухвалу районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні подання.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що виконавче провадження №50064062 за зверненням АТ «ПриватБанк» закрите (завершене), що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, а тому подальше обмеження права ОСОБА_1 на виїзд за межі України є юридично необґрунтованим і має бути скасовано.

Крім того, слід зважати на надзвичайні обставини, що наразі склалися в Україні у зв`язку з воєнним станом. Залишення чинним обмеження у праві виїзду за межі України фактично позбавляє ОСОБА_1 можливості своєчасно залишити територію України у разі загострення воєнної ситуації або безпосередньої загрози її життю.

Також, в апеляційній скарзі звернуто увагу на те, що державний виконавець, вказуючи на те, що боржник ухиляється від виконання рішення, не надав суду необхідних і достатніх доказів, які б свідчили про те, що вона має можливості виконати своє зобов`язання і при цьому ухиляється від його виконання, а обмеження у праві виїзду за кордон дасть можливість стягнути суму боргових зобов`язань.

В судове засідання апеляційної інстанції від 19 травня 2025 року учасники справи не з`явились.

Представником Борщенко В.В., яка діє в інтересах боржника ОСОБА_1 , подано клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Від інших учасників справи жодних заяв чи клопотань до апеляційного суду не надходило.

АТ КБ «ПриватБанк» та Новоодеський відділ державної виконавчої служби у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (М. Одеса), повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду справи належним чином, через Електронний кабінет.

Враховуючи зазначене та керуючись положеннями ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає, виходячи з наступного.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

В силу ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, що здійснюється нею через систему відповідних державних органів, а також судів.

У п.9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ст.18 ЦПК України).

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції, яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Пунктом 1 частини 2 статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції, яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) передбачено, що підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті.

У статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції, яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) передбачені права та обов`язки державного виконавця.

Державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч.1 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до положень ст.32 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції, яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Згідно зі ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Застосовуючи ст.2 Протоколу №4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин. Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі №331/8536/17-ц.

Відповідно до положень ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень ст.377-1 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час розгляду подання про тимчасове обмеження у праві виїзду) питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

За змістом цієї статті вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується в порядку, передбаченому цим Кодексом щодо боржників у виконавчому провадженні за будь-якими виконавчими документами, передбаченими ст.17 Закону України «Про виконавче провадження» за №606-ХІV (в редакції, яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду), примусове виконання яких здійснює ВДВС.

Право кожного вільно залишати територію України може бути обмежено лише законом (ст.33 Конституції України).

Підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон передбачені Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» №3857-ХІІ від 21 січня 1994 року.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Пунктом 5 частини 1 статті 6 цього Закону України (в редакції, яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) передбачено як підставу для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України, якщо вони ухиляються від виконання зобов`язань, покладених на них судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.

Згідно з п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Отже, зміст норм Закону України «Про виконавче провадження» передбачав юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не за наявності факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.

Ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), вжите у п.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та у п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакціях, які діяли на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків.

Це є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Разом з тим, ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань покладених на нього рішенням, є оціночним поняттям.

Задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Можливість застосування до боржника обмеження у праві виїзду за кордон або відсутність підстав для цього не пов`язуються прямо із обсягом здійснення виконавцем інших заходів, спрямованих на примусове виконання рішення суду, законодавчих перешкод для одночасного застосування різних заходів із метою виконання рішення суду немає, а відповідні факти оцінюються в сукупності в кожному конкретному випадку з урахуванням дійсних обставин виконавчого провадження, дій (бездіяльності) боржника тощо. Водночас сторони виконавчого провадження (зокрема, боржник) не позбавлені права і можливості діяти за наявності для того підстав у виконавчому провадженні встановленим порядком з урахуванням зміни обставин, ступеня виконання рішення, наявності підстав для такого виконання, ставити питання про скасування обмежень тощо.

Саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.

Враховуючи наведені норми законодавства, колегія суддів вважає, що тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, та має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

З аналізу приписів ст.57 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час розгляду подання) у системному зв`язку з п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції, яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) вбачається, що на виконавця покладено обов`язок надання доказів стосовно наявності навмисного чи іншого свідомого ухилення боржника від виконання обов`язків за рішенням суду, та доведення перед судом їх переконливості.

Як на підставу вимог подання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України державний виконавець посилається на те, що боржник ухиляється від виконання зобов`язання, рішення суду останньою не виконано, у зв`язку з чим наявні підстави для застосування заходів примусового виконання рішення у вигляді тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Матеріали справи свідчать, що державний виконавець вживав передбачених ст.ст.11,32 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) заходів, спрямованих на примусове виконання судового рішення щодо фактичного виконання рішення.

Відповідно до положень ч.1 ст.31 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції, яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

При цьому, ч.5 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) передбачено, що сторони зобов`язані протягом трьох робочих днів письмово повідомити державного виконавця про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також письмово повідомляти державного виконавця про виникнення обставин, що зумовлюють обов`язкове зупинення виконавчого провадження, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі про зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа про зміну місця роботи.

З матеріалів справи вбачається, що 07 серпня 2015 року Комсомольським районним судом міста Херсона видано виконавчий лист у справі 667/499/15-ц про стягнення с ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 348 133.42 доларів США, що еквівалентно 4 856 461 грн. 21 коп., яка складається з наступного: 76 009.81 доларів США заборгованість за кредитом; 99 976.61 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 14 910 доларів США заборгованість з комісії за користування кредитом; 157 237 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» сплаченого судового збору у розмірі 3 654 грн. (а.с.5).

30 листопада 2015 року на адресу державної виконавчої служби Новоодеського районного управління юстиції Миколаївської області від ПАТ КБ «ПриватБанк» надійшла заява, в якій стягувач просив прийняти виконавчий лист від 07 серпня 2015 року по справі №667/499/15-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 2 800 000 грн. та відкрити виконавче провадження за вказаним виконавчим листом (а.с.4).

02 грудня 2015 року начальником відділу державної виконавчої служби Новоодеського районного управління юстиції Миколаївської області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №49501602 за виконавчим листом №667/499/15-ц, та запропоновано боржнику самостійно виконати рішення шляхом безпосереднього перерахування коштів на рахунок стягувача або на рахунок відділу державної виконавчої служби у строк до 09 грудня 2015 року (а.с.6).

Листом від 02 грудня 2015 року вказану постанову надіслано на адреси сторін. Також у вказаному листі боржнику роз`яснено обов`язок:

протягом 7 днів надати документальне підтвердження повного виконання рішення;

з`явитись до відділу державної виконавчої служби Новоодеського районного управління юстиції Миколаївської області 09 грудня 2015 року;

перерахувати кошти в розмірі 2 800 000 грн. з урахуванням проведення виконавчих дій та виконавчого збору на рахунок відділу ДВС;

утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення;

надавати у строк, установлений державним виконавцем, достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким вона володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах;

своєчасно з`являтися за викликом державного виконавця; письмово повідомляти державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб (а.с.6).

Вказаний лист з постановою про відкриття виконавчого провадження отримано ОСОБА_1 08 грудня 2015 року, що підтверджується наявною у справі копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.7).

Таким чином, в розумінні ч.1 ст.31 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду), ОСОБА_1 є такою, що повідомлена про початок примусового виконання рішення.

Жодних доводів щодо неотримання вказаного листа з постановою про відкриття виконавчого провадження, а також посилання на необізнаність ОСОБА_1 про наявність вказаного виконавчого провадження апеляційна скарга не містить.

Судом також встановлено, що виконавцем було направлено запити до відповідних органів з метою з`ясування джерел доходів боржника, наявності у останньої майна, на яке може бути звернено стягнення та винесено постанову про арешт майна боржника.

Так, згідно з отриманою відповіддю № ід 07 грудня 2015 року з Державної податкової служби України про джерела отримання доходів боржників інформація стосовно ОСОБА_1 щодо сум доходу, нарахованого податковим агентом на користь платників податку, та сум утриманого з них податку в ДРФО відсутня (а.с.9).

З відповідей № та № від 04 грудня 2015 року Пенсійного фонду України встановлено, що боржник на обліку не перебуває та пенсію не отримує, не перебуває у трудових відносинах з фізичними та юридичними особами (а.с.8).

09 грудня 2015 року начальником відділу державної виконавчої служби Новоодеського районного управління юстиції Миколаївської області винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 (а.с.10).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на виконання рішення, яке виніс суд, є невід`ємною частиною «права на суд», а ефективний захист сторони у справі, а отже, і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (наприклад, пункт 41 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року).

Отже, тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України - це певного виду санкція, яка може застосовуватися саме у зв`язку з ухиленням особи від виконання зобов`язання, зокрема виконання судового рішення.

Проте, колегія суддів зауважує, що сам факт відкриття виконавчого провадження, здійснення виконавцем заходів, спрямованих на примусове виконання рішення суду, неявка до виконавця на виклик, невиконання боржником зобов`язання самостійно не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на неї обов`язків.

При цьому, на момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Враховуючи обставини даної справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку задовольняючи подання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, оскільки заявником не було надано достатніх доказів на підтвердження навмисного чи іншого свідомого невиконання боржником своїх обов`язків по сплаті боргу (станом на 11 грудня 2015 року) та її наміру ухилятися від виконання покладених на неї зобов`язань, а сама по собі наявність невиконаного рішення суду не може бути підставою для обмеження свободи пересування боржника.

При цьому, саме заявник, яким в даному випадку є державний виконавець, зобов`язаний довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

Втім, матеріали судового провадження та зміст оскаржуваної ухвали не містять доказів на підтвердження того, що боржник ОСОБА_1 вчиняла дії, які унеможливлювали чи ускладнювали виконання рішення суду, та наявності у неї можливості виконати це судове рішення.

Таким чином суд першої інстанції в порушення норм матеріального та процесуального прав прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Разом з тим, щодо доводів апеляційної скарги про те, що наразі виконавче провадження №50064062 закрите (завершене), а тому подальше обмеження права ОСОБА_1 на виїзд за кордон є юридично необґрунтованим, а також посилання на запровадження в країні воєнного стану, то апеляційний суд їх до уваги не приймає, оскільки при перевірці законності судового рішення апеляційним судом надається оцінка діям суду першої інстанції на момент прийняття оскаржуваного судового рішення. Апеляційний суд не може досліджувати нові докази, які виникли після постановлення оскаржуваної ухвали суду.

Згідно з вимогами п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.п.1,2,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Борщенко Владленою Валеріївною, задовольнити частково.

Ухвалу Новоодеського районного суду Миколаївської області від 14 грудня 2015 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

В задоволенні подання начальника відділу державної виконавчої служби Новоодеського районного управління юстиції про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 21 травня 2025 року