Дата документу 30.04.2025 Справа № 333/8960/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/8960/23 Головуючий у 1-й інстанції: Ковальова Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/698/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Онищенка Е.А.

при секретарі Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Мельникової Яни Вікторівни на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тивоненко Д.Р., звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 04.07.2023 року позивачу приблизно о 16.00 годині почали приходити смс-повідомлення з онлайн-додатку «Приват24». Зайшовши у додаток, позивач побачив, що на його пенсійну картку зарахована пенсія в розмірі 3 836,00 грн. Кредитною карткою позивач користується протягом двох років, на ній встановлений кредитний ліміт в розмірі 50 000,00 грн. Зазначені картки перебувають лише у позивача, в користування їх він нікому не давав, паролі від карток не повідомляв, за жодними посиланнями не переходив, ніякі грошові допомоги не оформлював. В той же день через годину позивач звернувся до відділення АТ КБ «ПриватБанк» і заблокував зазначені картки.

04.07.2023 року невстановлені особи, перебуваючи у м. Ніжин (ймовірно Чернігівська область) таємно, невідомим способом чи за допомогою невідомих засобів без отримання від позивача будь-яких кодів/повідомлень/здійснення йому дзвінків, в умовах воєнного стану, заволоділи грошовими коштами з банківської картки АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 у загальній сумі 53 040,00 грн., з яких: 47 164,00 грн. знято в декількох банкоматах за рахунок кредитних коштів з I картки позивача; з урахуванням комісії 2 040,00 грн., загальна сума матеріальних збитків, завданих АТ КБ «ПриватБанк», становить 49 204,00 грн.; 3 836,00 грн. - перекази між пенсійним та кредитним рахунками позивача, чим завдали позивачу матеріальних збитків на суму 3 836 грн. У подальшому вказані кошти також були зняті в банкоматі.

04.07.2023 року невідкладно (через годину після подій) після цих транзакцій позивач прибув до відділення АТ КБ «ПриватБанк», де здав банківську картку № НОМЕР_2 та кредитну картку № НОМЕР_1 , заблокував їх, після чого отримав нові картки та довідку операцій по картці/рахунку за період 04.07.2023-04.07.2023. Вказаною довідкою зазначено переказ грошових коштів позивача з банківської картки № НОМЕР_2 на кредитну картку № НОМЕР_1 та зняття готівки у м. Ніжин.

Після транзакцій позивачем було зроблено скріншоти у мобільному додатку «Приват24», які підтверджують, що 04.07.2023 року о 15 годині 50 хвилин з кредитної картки № НОМЕР_1 було знято грошові кошти у сумі 20 800,00 грн. з банкомату DN 00 у місті Ніжин. Згодом 04.07.2023 року о 15 годині 54 хвилини було здійснено переказ грошових коштів з пенсійної картки № НОМЕР_2 на кредитну картку № НОМЕР_1 у сумі 3 836,00 грн. 04.07.2023 року о 15 годині 54 хвилини з кредитної картки № 5168 7450 2527 5048 у банкоматі BRANCH 10024-0281, у місті Ніжин відбулося зняття грошових кошті на суму 20 800,00 грн.

04.07.2023 року о 15 годині 55 хвилин грошовий переказ у сумі 3 836,00 грн. зараховано на кредитну картку № НОМЕР_1 . 04.07.2023 року о 16 годині 05 хвилин з банкомату ATM5996 у місті Ніжин відбулося зняття готівки на суму 11 440,00 грн.

05.07.2023 року до ВП № 4 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області, невідкладно (менше, ніж через 23 години після подій) надійшла заява від позивача про те, що 04.07.2023 року приблизно о 16.00 годині невідома особа таємно, шляхом вільного доступу, в умовах воєнного стану, при невідомих обставинах здійснила крадіжку грошових коштів з банківської картки позивача АТ КБ «ПриватБанку» № НОМЕР_1 , спричинивши матеріальних збитків на суму 53 040 грн. З метою всебічного, повного та неупереджуваного розслідування даного кримінального провадження було прийнято рішення провести невідкладні слідчі (розшукові) дії.

05.07.2023 року було оглянуто мобільний телефон позивача «Xiaomi Redmi Note 10 PRO», про що складено відповідний протокол огляду предмета від 05.07.2023 року. При вході до онлайн-додатку АТ КБ «Приват24» встановлено, що з банківської пенсійної картки № НОМЕР_2 був здійснений переказ коштів в розмірі 3836 грн. на кредитну банківську карту № НОМЕР_1 , а далі з кредитної банківської картки № НОМЕР_1 здійснювались зняття грошових коштів трьома транзакціями в розмірі 11 440 грн., 20 800 грн., 20 800 грн. В описі транзакцій вказано, що гроші знімались з банкоматів. Вказане підтверджується скріншотами з онлайн-додатку АТ КБ «Приват24». Окрім того, скріншотами підтверджується, що 05.07.2023 року з 10 години 29 хвилин і по 10 годину 31 хвилину було перевірено версію Андроїд телефону позивача, оновлення системи безпеки телефону, данні від оператора (номер телефону НОМЕР_3 ), а також IMEI 1, ICCID 1, IMEI 2 телефону позивача.

05.07.2023 року позивача було допитано в якості потерпілого. По суті заданих питань позивачем було повідомлено, що 04.07.2023 року йому приблизно о 16:00 годині почали приходити смс-повідомлення з онлайн-додатку АТ КБ «Приват24». Зайшовши у додаток позивач побачив, що на його пенсійну картку зарахована пенсія в розмірі 3 836,00 грн. Кредитною карткою позивач користується на протязі двох років, на ній встановлений кредитний ліміт в розмірі 50 000 грн. Зазначені картки перебувають лише у позивача, в користування їх він нікому не давав, паролі від карток не повідомляв, за жодними посиланнями не переходив, ніякі грошові допомоги не оформлював.

06.07.2023 року слідчим СВ ВП № 4 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області було направлено доручення на проведення слідчих (розшукових) дій начальнику ВП № 4 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області з проханням доручити підпорядкованим працівникам СКП відділу поліції № 4 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області встановити та допитати в якості свідків осіб, щодо відомих їм обставин вчинення кримінального правопорушення.

Постановою слідчого СВ ВП № 4 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області від 05.07.2023 року позивача було визнано потерпілим в кримінальному провадженні.

Оперуповноваженим СКП відділу поліції № 4 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області, ст. лейтенантом поліції було надано рапорт, згідно якого, в ході виконання доручення слідчого СВ відділу поліції № 4 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області за кримінальним провадженням, внесеним до ЄРДР за № 40001046 від 05.07.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України, встановити та допитати свідків вчинення кримінального правопорушення не вдалось можливим.

13.07.2023 року позивач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» із заявою щодо повернення йому коштів, які були викрадені з його картки № НОМЕР_1 та просив не нараховувати відсотки за використання кредитних коштів, які були викрадені з картки № НОМЕР_1 .

07.09.2023 року слідчим СВ відділу поліції № 4 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області, лейтенантом поліції було подано клопотання про тимчасовий доступ до документів слідчому судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя з проханням надати право тимчасового доступу до оригіналів банківських документів, які перебувають у володінні юридичної особи АТ КБ «ПриватБанк», МФО банку 305299, за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, б. 30; розглянути клопотання без участі співробітників АТ КБ «ПриватБанк»; надати можливість проведення тимчасового доступу до речей і документів слідчим, уповноваженим на здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні або іншій уповноваженій особі за їх дорученням. Станом на дату складання позову ухвали слідчого судді у позивача немає.

14.09.2023 року позивач звернувся до начальника СВ відділу поліції № 4 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області з заявою про залучення його до кримінального провадження як потерпілого та просив внести відповідні відомості до ЄРДР та надати витяг з цього реєстру з зазначенням позивача в якості потерпілого.

16.09.2023 року представник позивача звернувся з адвокатським запитом до АТ КБ «ПриватБанк» щодо надання вичерпної інформації та документів стосовно крадіжки (або шахрайських дій) грошових коштів з банківської картки АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 (IBAN № НОМЕР_4 ), договір № SAMDNWFC2 від 01.11.2021 року за 04.07.2023 року (у т.ч. зображень з камер банкоматів, в яких були зняті кошти). У випадку, якщо зняття грошових коштів було здійснено не з банкомату АТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів з банківської картки АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 (IBAN № НОМЕР_4 ), договір № SAMDNWFC2, надати будь-яку відому банку інформацію з якого саме банкомату із зазначенням банку або фінансової установи було здійснено вищевказане зняття коштів.

Окрім того, представник позивача звертався до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою - повідомленням від 16.09.2023 року, просив: скасувати усі транзакції по картці АТ КБ «ПриватБанк» за 04.07.2023 року, що була відкрита на ім`я ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_5 ; зарахувати суму 49 204,00 грн. та суму списаних відсотків за користування кредитними грошовими коштами на рахунок відкритий на ім`я ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , в АТ КБ «ПриватБанк»; звернутись до начальника слідчого відділу відділення поліції № 4 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області з заявою в порядку ст. 55 КПК України про залучення банку до кримінального провадження (№0001046) як потерпілого, оскільки протиправними діями невстановлених осіб банку завдано матеріальної шкоди.

20.09.2023 року представником позивача було направлено клопотання про надання матеріалів кримінального провадження № 40001046 від 05.07.2023 року для ознайомлення (з можливістю зняття фотокопій).

28.09.2023 року представником позивача було подано клопотання про проведення слідчих (розшукових) та процесуальних дій у кримінальному провадженні № 40001046 (в порядку ст. 220 КПК України) до СВ відділу поліції № 4 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області.

На заяву-повідомлення представника позивача від 16.09.2023 року та адвокатський запит від 16.09.2023 року, АТ КБ «ПриватБанк» повідомив, що запитувана інформація є інформацією з обмеженим доступом, а саме банківською таємницею. У зв`язку з тим, що разом із заявою-повідомленням та адвокатським запитом не подано повний перелік необхідних документів, банк змушений відмовити у наданні запитуваної інформації.

Таким чином, позивачем не було порушено умов договору, укладеного з АТ КБ «ПриватБанк», пенсійну картку, кредитну картку та їхні реквізити третім особам позивач не передавав та не повідомляв свій ПІН-код та CVV2 код. Також не надавав розпорядження щодо списання грошових коштів з його рахунків (не отримував смс-повідомлень з кодом підтвердження), не передавав свою SIM-карту третім особам, терміново після виявлення правопорушення ним було здійснено звернення про незаконне списання невідомими особами грошових коштів до AT КБ «ПриватБанк» як в письмовій, так і в усній формах. Позивачем невідкладно було написано заяву до правоохоронних органів про факт вчинення невідомою особою протиправних дій стосовно його карткових рахунків.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд:

- зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» відновити залишок коштів на його особистому рахунку пенсійної картки до стану 3 836,93 грн., у якому він перебував перед виконанням несанкціонованих операцій від 04.07.2023 року;

- зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» відновити залишок коштів на його особистому рахунку кредитної картки універсальна до стану 49 337,20 грн., у якому він перебував перед виконанням несанкціонованих операцій від 04.07.2023 року;

- стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь позивача грошові кошти у сумі 1 679,35 грн., які були безпідставно стягнуті відповідачем з пенсійної картки позивача в рахунок погашення боргу за кредитною карткою останнього;

- у випадку нарахування Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» відсотків, неустойки, тощо на кредитні кошти картки універсальна, скасувати вже нараховані відсотки, неустойки тощо, зупинити їх подальше нарахування.

- стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів задоволено.

Зобов`язано Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» відновити залишок коштів на особистому рахунку ОСОБА_1 пенсійної картки (IBAN № НОМЕР_6 , угода від 20.04.2023) до стану 3 836,93 грн. (власні кошти), у якому він перебував перед виконанням несанкціонованих операцій від 04.07.2023 року.

Зобов`язано Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» відновити залишок кредитних коштів на особистому рахунку ОСОБА_1 , кредитної картки Універсальна за № НОМЕР_1 (IBAN № НОМЕР_4 ), угода від 01.11.2021, до стану 49 337,20 грн., у якому він перебував перед виконанням несанкціонованих операцій від 04.07.2023 року.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , грошові кошти в сумі 1 679,35 грн., які були безпідставно стягнуті відповідачем з пенсійної картки позивача в рахунок погашення боргу за кредитною карткою останнього.

Зобов`язано Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» припинити нарахування та скасувати нараховані відсотки, неустойки на кредитні кошти картки універсальна за № НОМЕР_1 (IBAN № НОМЕР_4 , угода від 01.11.2021) та інші санкції за користування використаним кредитним лімітом, що утворився внаслідок проведення фінансових операцій (транзакцій) 04.07.2023 року.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір на користь держави у сумі 1 211,20 грн.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - адвокат Мельникова Я.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції розглянув справу упереджено, оскільки встановив факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання переказу коштів з кредитної картки та картки для виплат позивача, в підґрунтя оскаржуваного рішення поклав не підтверджені жодним доказом зауваження позивача, що нікому не передавав даних своїх карток та не переходив за будь-якими гіперпосиланнями.

Зазначає, що службовою перевіркою було встановлено, що: Кошти були зняті через банкомат CACN9387 (г. Нежин, ул. Николая Гоголя, д. 2А), A2401848 ( Ощадбанк 11, SHEVCHENKA, NIZHYN), A0105996 (Райффайзен Банк - NIZHYN SILMASH, 109. SHEVCHENKO S).

При подальшій перевірці встановлено, що 04.07.2023 року о 16:15:24 ОСОБА_1 звернувся на лінію підтримки 3700 з повідомленням про шахрайство. У своєму повідомленні він заперечував будь які дії щодо передачі конфіденційної інформації та переходу за посиланнями в соцмережах.

Аналіз фото з банкомата CACN9387 показав, що кошти знімає невідома особа.

Аналіз входів в Приват24 клієнта ОСОБА_1 показав, що в період з 01.01.2023 року по 01.09.2023 року він активно користувався Приват24, а входи проводились з довіреного пристрою M2101K6G|REDMI (IMEI - НОМЕР_9, притаманні IP - НОМЕР_10 провайдер Kyivstar, 146.158.59.191 провайдер ISP DiaNet, DiaNet LTD).

Аналіз входів в Приват24 з 01.01.2023 року по 01.09.2023 року по IMEI - НОМЕР_11 показав, що всі входи відбувалися в період з 30.06.2023 року по 04.07.2023 року тільки з номера НОМЕР_3 , який є фінансовим номером ОСОБА_1 .

Зміни ПІН-коду або номеру фінансового телефону ОСОБА_1 не відбувалось.

Вказує на те, що перегляд повідомлень показав, що коли відбувались входи в Приват24, ОСОБА_1 для інформування надсилалися повідомлення в Приват24.

2023-06-30 15:12:44 на фінансовий номер клієнта НОМЕР_3 було відправлено форму для підтвердження сесії для входу в Приват 24;

2023-06-30 15:14:10 клієнт через фінансовий номер клієнта НОМЕР_3 шляхом натискання цифри "1" підтвердив вхід до Приват24.

На думку скаржника, клієнт був проінформований банком про операції з його картками.

Також встановлено, що зняття в банкоматах відбувалось по токену НОМЕР_12, який було підв`язано до його картки НОМЕР_1 у зовнішніх платіжних сервісах Google Pay або Apple Pay.

Звертає увагу, що здійснити коректний переказ з картки АТ КБ "ПриватБанк" через систему Приват24, або зняти кошти в банкоматі можливо виключно шляхом коректного вводу вихідних даних для ініціювання переказу (CCV код, термін дії картки, пароль з смс), тобто шляхом авторизації картки у сервісі Приват24.

У ПриватБанку існує доволі серйозна система захисту, для того, щоб зняти/переказати кошти із картки Клієнта недостатньо лише мати номер картки чи номер телефону, завжди є додаткове підтвердження операції, як то введення ПІН-коду картки, 4-х останніх цифр картки клієнта, смс-повідомлення, яке надходить на фінансовий номер клієнта, а тому без розголошення Клієнтом своїх персональних даних інша особа не може зняти кошти.

З перегляду логів входу в систему Приват 24 вбачається, що вхід в систему відбувався періодично як з мобільного пристрою позивача REDMI, так і з недовіреного пристрою SAMSUNG, що і підтверджує підтвердження усіх операцій самим позивачем, оскільки фінансовий номер позивача та пін коди не змінювалися та позивач входив в систему Приват24 в період здійснення спірних транзакцій, і, таким чином, сам не розуміючи того, підтверджував усі транзакції.

Отже, можна зробити висновок: враховуючи, що усі входи до системи Приват24 ОСОБА_1 здійснені належним чином шляхом проведення авторизації, введення вірного паролю, потім - транзакції були підтверджені 3Dsecure, тому всі оскаржувані клієнтом транзакції не підлягають до оскарження як шахрайство.

Вважає, що клієнтом було підтверджено входи до власного Приват24 стороннім особам, через що відбулися зняття коштів.

З урахуванням вищезазначеного, саме ОСОБА_1 має нести відповідальність за здійснення спірних платіжних операцій.

Представник АТ КБ "ПриватБанк" звертає увагу, що у відповідності до ст.ст. 626, 627, 629, 634, 638 ЦК України сторони по справі погодили умови та правила надання банківських послуг, які підлягають обов`язковому виконанню. Відповідно до змісту пунктів договору/заяви ОСОБА_1 про відкриття поточного рахунку та приєднання до Умов та Правил надання послуги: «9.4. Клієнт має право використовувати Платіжну картку за дебетною схемою для здійснення будь-яких платіжних операцій відповідно до чинного законодавства України та цього Договору. 9.7.2. Сторони узгодили, що підписуючи цей Договір, Клієнт надає Банку згоду на виконання кредитових та дебетових переказів шляхом виконання Банком відповідних платіжних інструкцій на умовах, визначених цим Договором. 10. Форма та порядок надання розпорядження Клієнта про відкликання згоди на виконання платіжної операції. Згода на виконання платіжної операції (операцій, пов`язаних між собою спільними ознаками) може бути відкликана Клієнтом у будь-який час, але не пізніше настання моменту безвідкличності платіжної інструкції відповідно до Закону України «Про платіжні послуги», шляхом направлення Клієнтом письмового розпорядження про відкликання згоди на виконання платіжної операції визнаною в Україні кур`єрською службою (цінним листом з описом вкладеного) або вручатися особисто на адресу, зазначену у підрозділі 1.1.2. «Права та обов`язки Клієнта» цих Умов та Правил (п. 1.1.2.2.4: Адреса Банку для листування: вул. Набережна Перемоги, 30, м Дніпро, 49094, Україна), згідно наступної форми….

Однак, по-перше, АТ КБ „ПриватБанк" не отримав своєчасно від ОСОБА_1 жодного письмового розпорядження про відкликання згоди на виконання платіжної операції згідно встановленої форми. По-друге, навіть, якщо вважати повідомлення ОСОБА_1 таким розпорядженням, що є неможливим, то все одно, воно не могло бути виконаними, бо пунктом 1 частини 1 ст. 45 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що «платіжна інструкція може бути відкликана: 1) платником - під час дебетового або кредитового переказу до моменту списання коштів з рахунку платника, за умови погодження з надавачем платіжних послуг платника, а в разі ініціювання дебетового переказу - додатково, за умови погодження з отримувачем…». Вищезазначені умови договору враховані не були.

Вважає, що власна недбалість та бездіяльність позивача по захисту власних персональних даних надали змогу третім особам здійснити оскаржувані платежі.

Крім того, за заявою позивача було відкрито кримінальне провадження за номером 0001046 від 05.07.2023 року, ходом якого позивач взагалі не цікавиться, можливо досудове розслідування вже завершено та встановлено винну особу.

Зауважує, що саме ОСОБА_1 має нести відповідальність за здійснення спірних банківських операцій зі зняття коштів.

Від представника ОСОБА_1 - адвоката Тивоненка Д.Р. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, та стягнути витрати на професійну правничу допомогу.

Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення, а викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Звертає увагу, що відповідачем не надано акт службової перевірки, де зазначено її результати. Тобто, і досі достеменно не відомо, чи було відповідачем проведено перевірку, як саме її було проведено, і які є результати за підсумками проведення такої перевірки. Документи, що були долучені відповідачем в обґрунтування службової перевірки (таблиці із якимись значеннями, «загальна інформація», заява на виконання ухвали суду, відзив з додатками), жодними чином не підтверджують, що позивач здійснив якісь дії щодо передачі інформації третім особам, з цих документів взагалі неможливо беззаперечно встановити факт хоч якихось незаконних дій позивача. Отже, доводи відповідача, що позивач був проінформований про операції з його картки, - нічим не обґрунтовуються і не підтверджуються.

Щодо доводів відповідача, що аналіз входів в Приват24 з 01.01.2023р. по 01.09.2023р. по IMEI - НОМЕР_11 показав, що всі входи відбувалися в період з 30.06.2023р. по 04.07.2023р. тільки з номера НОМЕР_3 , який є фінансовим номером ОСОБА_1 , і таким чином клієнт був проінформований банком про операції з його картками. Позивач не погоджується з вказаними доводами відповідача з огляду на наступне. Так, з наданої відповідачем інформації неможливо встановити, що позивач дійсно був проінформований про операції з його картками у період з 30.06.2023р. по 04.07.2023р., і, що дійсно позивач, натискаючи цифру «1», підтвердив вхід до Приват24. Тягар доказування обізнаності клієнта в проведенні по його рахункам фінансових операцій в даному випадку покладено саме на відповідача, адже саме відповідачем було завдано позивачу матеріальних збитків. Враховуючи наведене, вважає, що відповідачем не надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів поінформованості позивача щодо операцій з його картками.

Щодо доводів відповідача, що позивачем було підтверджено входи до власного Приват24 стороннім особам, через що відбулися зняття коштів, зазначає, що підставою відповідальності позивача як власника рахунків за здійснення несанкціонованих платіжних операцій з його рахунків є його дії чи бездіяльність, що сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера, або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. У разі недоведеності таких обставин, необхідно виходити з відсутності вини позивача у списанні спірних грошових коштів. Аналогічні висновки щодо застосування норм викладені у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. Відповідач поза розумним сумнівом не довів вини позивача.

Стосовно доводів відповідача, що позивач вирішив піти найлегшим шляхом та покласти відповідальність на відповідача, зауважує, що позивач щойно дізнавшись про шахрайські дії з його картками, виявивши безпідставне списання коштів з карток, одразу повідомив про цей факт відповідача та звернувся до правоохоронних органів з метою захисту своїх порушених прав. Відсутність вироку у кримінальній справі за фактом незаконного заволодіння невстановленими особами грошовими коштами із використанням карткових рахунків, відкритих на ім`я позивача, не є підставою вважати, що позивач жодним чином не цікавиться ходом досудового розслідування.

Крім того, у відзиві вказує, що орієнтовний розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу становить 8 000,00 грн., що підтверджується ордером від 28.02.2025 року на надання правової допомоги, Договором № 11/09 від 11.09.2023 року про надання професійної правничої допомоги, Актом № 2 від 05.03.2025 року про надані послуги до Договору.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, врахувавши споживчий характер правовідносин між сторонами, суд першої інстанції виходив із того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.

Так, судом встановлено і не спростовано відповідачем, що 04.07.2023 року позивач не вчиняв дії, спрямовані на зняття чи перерахунок коштів з його карткових рахунків, зокрема з кредитної картки № НОМЕР_1 у сумі 20 800, 00 грн. з банкомату DN 00 у місті Ніжин; переказ грошових коштів з пенсійної картки № НОМЕР_2 на кредитну картку № НОМЕР_1 у сумі 3 836,00 грн.; зняття з кредитної картки № 5168 7450 2527 5048 у банкоматі BRANCH 10024-0281, у місті Ніжин грошових кошті на суму 20 800,00 грн.; зняття з банкомату ATM5996 у місті Ніжин готівки на суму 11 440,00 грн., а всього на суму 53 040,00 грн. Після виявлення несанкціонованого списання грошових коштів позивачем здійснено передбачені законом дії, а саме повідомлено банк про виявлені обставини, на підставі чого банком було ініційовано службову перевірку.

У даній справі судом не встановлено та відповідачем не надано жодних доказів, які б безспірно підтверджували, що списання грошових коштів з рахунків позивача стало можливим виключно в результаті розголошення ним конфіденційної інформації по своїй картці, передачі даних та паролів третім особам, або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками суду першої інстанції погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи та ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Так, відповідно до ст. 12 ЦПК України встановлений принцип змагальності сторін, згідно якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 користувався послугами АТ КБ «Приватбанк» по обслуговуванню платіжних карток № № НОМЕР_8 .

04.07.2023 внаслідок шахрайських дій невідомих осіб з кредитної картки позивача № НОМЕР_1 було знято грошові кошти у сумі 20 800,00 грн. з банкомату DN 00 у місті Ніжин. Згодом 04.07.2023 року о 15 годині 54 хвилини було здійснено переказ грошових коштів з пенсійної картки № НОМЕР_2 на кредитну картку № НОМЕР_1 у сумі 3 836,00 грн. 04.07.2023 року о 15 годині 54 хвилини з кредитної картки № 5168 7450 2527 5048 у банкоматі BRANCH 10024-0281 у місті Ніжин відбулося зняття грошових кошті на суму 20 800,00 грн. 04.07.2023 року о 15 годині 55 хвилин грошовий переказ у сумі 3 836,00 грн. зараховано на кредитну картку № НОМЕР_1 . 04.07.2023 року о 16 годині 05 хвилин з банкомату ATM5996 у місті Ніжин відбулося зняття готівки на суму 11 440,00 грн.

Факт перерахування грошових коштів з рахунків позивача підтверджується платіжними документами, випискою по рахункам позивача, скріншотами з мобільного додатку «Приват24» та не заперечується відповідачем.

З матеріалів кримінального провадження № 0001046 від 05 липня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, вбачається, що 05.07.2023 року до ВП № 4 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області надійшла заява від позивача про те, що 04.07.2023 року приблизно о 16.00 годині, невідома особа, таємно, шляхом вільного доступу, в умовах воєнного стану, при невідомих обставинах здійснила крадіжку грошових коштів з банківської картки позивача АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , спричинивши матеріальних збитків на суму 53 040 грн. (ЄО № 12568 від 05.07.2023 року).

05.07.2023 року було оглянуто мобільний телефон позивача «Xiaomi Redmi Note 10 PRO», про що складено відповідний протокол огляду предмета від 05.07.2023 року. При вході до онлайн-додатку АТ КБ «Приват24» встановлено, що з банківської пенсійної картки № НОМЕР_2 був здійснений переказ коштів в розмірі 3 836 грн. на кредитну банківську карту № НОМЕР_1 , а далі з кредитної банківської картки № НОМЕР_1 здійснювались зняття грошових коштів трьома транзакціями в розмірі 11 440 грн., 20 800 грн., 20800 грн. В описі транзакцій вказано, що гроші знімались з банкоматів. Вказане підтверджується скріншотами з онлайн-додатку АТ КБ «Приват24». Окрім того, скріншотами підтверджується, що 05.07.2023 року з 10 години 29 хвилин і по 10 годину 31 хвилину було перевірено версію Андроїд телефону позивача, оновлення системи безпеки телефону, данні від оператора (номер телефону НОМЕР_3 ), а також IMEI 1, ICCID 1, IMEI 2 телефону позивача.

05.07.2023 ОСОБА_1 вручена пам`ятка про процесуальні права та обов`язки потерпілого, та того ж дня його було допитано в якості потерпілого. По суті заданих питань позивачем було повідомлено, що 04.07.2023 року позивачу приблизно о 16:00 годині почали приходити смс-повідомлення з онлайн-додатку АТ КБ «Приват24». Зайшовши у додаток позивач побачив, що на його пенсійну картку зарахована пенсія в розмірі 3 836,00 грн. Кредитною карткою позивач користується на протязі двох років, на ній встановлений кредитний ліміт в розмірі 50 000 грн. Зазначені картки перебувають лише у позивача, в користування їх він нікому не давав, паролі від карток не повідомляв, за жодними посиланнями не переходив, ніякі грошові допомоги не оформлював.

06.07.2023 року слідчим СВ ВП № 4 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області було направлено доручення на проведення слідчих (розшукових) дій начальнику ВП № 4 ЗРУП ГУНП в Запорізькій обл. з проханням доручити підпорядкованим працівникам СКП відділу поліції № 4 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області, встановити та допитати в якості свідків осіб, щодо відомих їм обставин вчинення кримінального правопорушення.

Постановою слідчого СВ ВП № 4 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області від 05.07.2023 року позивача було визнано потерпілим в кримінальному провадженні.

Ухвалою слідчого судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23.10.2023 року надано тимчасовий доступ до оригіналів банківських документів, які перебувають у володінні юридичної особи: ПАТ КБ «ПриватБанк», яка не була виконана.

Досудове розслідування по матеріалам кримінального провадження № 0001046 від 05.07.2023 триває.

На виконання ухвали суду першої інстанції від 27.11.2023 року АТ КБ «ПриватБанк» надано відповідь, якою повідомлено, що проведеною службовою перевіркою спірної транзакції встановлено, що 04.07.2023р. з картки клієнта ОСОБА_1 № НОМЕР_1 було знято 53 040 грн. Кошти були зняті через банкомат CACN9387 (г. Нежин, ул. Николая Гоголя, д. 2А), A2401848 (Ощадбанк - 11, SHEVCHENKA, NIZHYN), A0105996 (Райффайзен Банк - NIZHYN SILMASH, 109. SHEVCHENKO S). При подальшій перевірці встановлено, що 04.07.2023р. о 16:15:24 ОСОБА_1 звернувся на лінію підтримки 3700 з повідомленням про шахрайство. У своєму повідомленні він заперечував будь-які дії щодо передачі конфіденційної інформації та переходу за посиланнями в соцмережах. Аналіз фото з банкомата CACN9387 показав, що кошти знімає невідома особа. Аналіз входів в Приват24 клієнта ОСОБА_1 показав, що в період з 01.01.2023р. по 01.09.2023р. він активно користувався Приват24, а входи проводились з довіреного пристрою M2101K6G|REDMI (IMEI - НОМЕР_9, притаманні IP - НОМЕР_10 провайдер Kyivstar, 146.158.59.191 провайдер ISP DiaNet, DiaNet LTD). Аналіз входів в Приват24 з 01.01.2023р. по 01.09.2023р. по IMEI - НОМЕР_11 показав, що всі входи відбувалися в період з 30.06.2023р. по 04.07.2023р. тільки з номера НОМЕР_3 , який є фінансовим номером ОСОБА_1 . Перегляд повідомлень показав, що коли відбувались входи в Приват24, ОСОБА_1 для інформування надсилалися повідомлення в Приват24. 2023-06-30 15:12:44 на фінансовий номер клієнта НОМЕР_3 було відправлено форму для підтвердження сесії для входу в Приват24; 2023-06-30 15:14:10 клієнт через фінансовий номер клієнта НОМЕР_3 шляхом натискання цифри "1" підтвердив вхід до Приват24. Таким чином клієнт був проінформований банком про операції з його картками. Також встановлено, що зняття в банкоматах відбувалось по токену НОМЕР_12, який було підв`язано до його картки НОМЕР_1 у зовнішніх платіжних сервісах Google Pay або Apple Pay. Виходячи з викладеного, можливо припустити, що ОСОБА_1 приховує від банку та суду події які перебували перед відкриттям картки НОМЕР_1 та операції по ній. Таким чином, можливо припустити, що ОСОБА_1 не був щирий та відвертий або забув розповісти про події, які відбувалися 30.06.2023р. у повідомлені банку про шахрайство та приховує факт передачі конфіденційної інформації у телефонній розмові або перехід по фішинговому посиланню, та став жертвою шахраїв. При перевірці порушень з боку банку не виявлено. Позивач з власної волі надав шахраям свій пароль (відомий тільки йому) для входу в Приват24 та підтвердив авторизацію входу до власного Приват24, та наразі намагається покласти за свої дії відповідальність на банк.

Сам акт службової перевірки відповідачем не надано.

Крім того, 30.10.2024 відповідачем було надано до суду першої інстанції додаткові відомості щодо відкриття рахунку № НОМЕР_4 , логи входів в Приват24 з 01.01.2023 по 01.09.2023, додано скриншоти з програмних комплексів банку. Однак, з наданої інформації неможливо встановити, що позивач з власної волі надав шахраям свій пароль (відомий тільки йому) для входу в Приват24 та підтвердив авторизацію входу до власного Приват24.

Отже, посилання АТ КБ «ПриватБанк» на ту обставину, що позивач своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не мають доказового підтвердження. Відповідач не довів, що ОСОБА_1 втрачав та/або сприяв незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Судом також встановлено факт звернення позивача до банку про скасування спірної транзакції, а так само його звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно нього шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у позивача була відсутня воля на вчинення такого перерахування, а банком не заперечено факту його звернення з вимогою про скасування спірної транзакції.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що позивач є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

Згідно зі ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його ж рахунка, банк повинен негайно, після виявлення порушення, зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з положеннями частини другої статті 614 ЦК України саме банк має довести відсутність своєї вини, а не перекладати це на клієнта банку, споживача послуг, що відповідає й вимогам Цивільно-процесуального кодексу України, які викладені вище.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 зазначено, що:

«відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення № 223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, касаційний суд дійшов помилкового висновку про вину ОСОБА_1 як підставу цивільно-правової відповідальності. Висновки судів про те, що операції щодо зняття з платіжної картки ОСОБА_1 спірної суми супроводжувались правильним вводом ПІН-коду вказаної картки, а умовами договору від 5 лютого 2010 року передбачено обов`язок позивача щодо нерозголошення даного ПІН-коду, що виключає можливість задоволення позову про стягнення з банку на користь позивача спірної суми, є помилковими, оскільки такі висновки судів не свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) вказано, що:

«користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на ту обставину, що відповідач порушив Умови та Правила надання банківських послуг, оскільки своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження. Позивач не довів того, що ОСОБА_3 втрачала та/або сприяла незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Про результати службового розслідування за вказаним фактом ПАТ КБ «ПриватБанк» не надано відповіді.

Суд касаційної інстанції враховує, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено факт звернення відповідача до банку про скасування спірної транзакції, а так само її звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно неї шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідача була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування, а банком не заперечено факту її звернення з вимогою про скасування цієї транзакції.

Оцінюючи доводи касаційної скарги, Верховним Судом взято до уваги нерівний стан сторін у зазначених договірних відносинах, які є споживчими за своєю правовою природою. При цьому правові та фактичні можливості з доведення обставин справи належать переважно позивачу, доводи та підстави позову якого не були належним чином обґрунтовані під час судового розгляду справи.

Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, Верховний Суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 127/23496/15-ц (провадження № 61-3239св18) зазначено, що:

«встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

При вирішенні спору суди першої та апеляційної інстанції вірно прийняли до уваги правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та від 11 березня 2015 року № 6-16цс15».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 691/699/16-ц (провадження № 61-16504св18) вказано, що:

«встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

При вирішенні спору суд першої інстанції вірно прийняв до уваги правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 127/23496/15-ц (касаційне провадження № 61-3239св18) вказану правову позицію підтримав».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16-ц (провадження № 61-17629св18) зазначено, що:

«сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, урахувавши застосовані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, правильно виходив з того, ПАТ КБ «ПриватБанк» не підтвердив належними і допустимими доказами обставин, які б безспірно доводили, що ОСОБА_1 , як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до відомостей по кредитній картці, його особового рахунку, акаунту чи мобільного додатку «Приват-24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції 27 липня 2015 року та 30 липня 2015 року щодо перерахування з його карткового рахунку грошових коштів на загальну суму 9 792,00 грн.

Доводи заявника про те, що суди попередніх інстанцій не урахували порушення відповідачем Умов та правила надання банківських послуг, що призвело до несанкціонованого коштів з його карткового рахунку, оскільки він своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки вони ґрунтуються виключно на припущеннях, що не мають доказового підтвердження».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2020 року в справі 766/19614/18 (провадження № 61-19350св19) вказано, що:

«суди попередніх інстанцій вважали недоведеним те, що ОСОБА_1 ініціював збільшення кредитного ліміту за своїм картковим рахунком, здійснював спірні грошові перекази, а також що про ці операції його було повідомлено у момент їх вчинення.

Встановивши такі обставини та врахувавши відсутність доказів того, що ОСОБА_1 своїми діями або бездіяльністю сприяв втраті чи незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера та іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про зупинення нарахування процентів та штрафних санкцій ОСОБА_1 по кредитній картці № НОМЕР_1 на розмір заборгованості 31 712 грн, яка виникла у зв`язку із неправомірним списанням без його волевиявлення кредитних коштів та подальшим нарахуванням на цю суму процентів і штрафних санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у зокрема постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц (провадження № 61-1856св17), від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц (провадження № 61-10469св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 182/3171/16 (провадження № 61-24548св18), від 23 січня 2020 року у справі № 179/1688/17 (провадження № 61-12707св19). Колегія суддів також погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про безпідставність транзакцій, які були здійснені в період із 02 год 32 хв по 04 год 14 хв 16 квітня 2018 року з використанням платіжної картки ОСОБА_1 № НОМЕР_1, у зв`язку із чим залишок коштів по цій картці підлягає відновленню.

Сама по собі відсутність вироку у кримінальній справі за фактом незаконного заволодіння невстановленими особами грошовими коштами із використанням карткових рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1, не є підставою для відмови у задоволенні позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зроблено висновок, що:

«у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Також Велика Палата Верховного Суду зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 18 лютого 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів».

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що відповідач не надав суду належних і допустимих доказів на спростування доводів позивача, не довів, що позивач, як володілець та користувач карток, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до його карткових рахунків чи надав інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції; позивач як користувач карток своїми діями чи бездіяльністю не сприяв втраті, незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Зняття грошових коштів з карткових рахунків позивача відбулося не за його розпорядженням і він не повинен нести відповідальності за такі операції. Виявивши безпідставне списання (перекази, зняття) коштів, позивач повідомив про цей факт банк та звернувся до правоохоронних органів.

За таких обставин суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про задоволення позову.

Посиланням АТ КБ «ПриватБанк» на ту обставину, що позивач порушив Умови та Правила надання банківських послуг, оскільки своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, правильність висновків суду не спростовують, такі доводи зводяться виключно до припущень та не мають доказового підтвердження.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні докази, які б свідчили, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, які дають змогу ініціювати платіжні операції.

Також, судом першої інстанції встановлено, що позивач звернувся до банку щодо спірних транзакції, до правоохоронних органів з заявою про скоєння злочину. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у позивача була дійсно відсутня воля на вчинення спірних платіжних операцій, а банком не заперечені факти його звернення з вказаними вимогами про скасування вищевказаних операцій.

Крім того, відповідно до ст. 42 Конституції України, держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організації споживачів.

Положення Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 року № 39/248 наголошує: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачі мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Отже, враховуючий споживчий характер правовідносин між сторонами, суд виходить із того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.

Таким чином, провівши аналіз норм матеріального права в системному зв`язку із встановленими по справі фактичними обставинами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач не надав суду належних і допустимих доказів на спростування доводів позивача, не довів, що позивач, як володілець та користувач карток, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до його карткових рахунків чи надав інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції.

Відповідачем не доведено вжиття банком всіх можливих заходів для запобігання порушенню прав позивача та їх поновлення.

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до повторень заперечень проти позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Крім того, як зазначалося вище, увідзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвоката Тивоненко Д.Р. просив суд про стягнення з відповідача на користь позивача понесених останнім витрат на професійну правову допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 8 000 грн.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; 3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України "Про безоплатну правничу допомогу", про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

З урахуванням наведеного вище, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Верховний Суд у постановах від 21 квітня 2021 року у справі № 488/1363/17 (провадження № 61-11991св20) та від 26 січня 2022 року у справі № 127/1415/20 (провадження № 61-878св21) дійшов висновків, що: «втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України».

Згідно з вимогами статей 137, 141 ЦПК України на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги, рахунки тощо.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження заявлених витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції представником позивача надано копії: акту № 2 надання послуг до Договору № 11/09 від 11.09.2023 року про надання професійної правничої допомоги від 05.03.2025 року,ордеру від 28.02.2025 року на надання правничої допомоги, Договору № 11/09 про надання професійної правничої допомоги від 11.09.2023 року.

З копії акту № 2 надання послуг до Договору № 11/09 від 11.09.2023 року про надання професійної правничої допомоги від 05.03.2025 року вбачається, що позивач поніс витрати на правничу допомогу в розмірі оплати гонорару адвокату за надані послуги:

- консультацію щодо можливості та доцільності вирішення справи у судовому порядку, у тому числі: проведення двох зустрічей з клієнтом, попереднє вивчення та аналіз наданих клієнтом документів, добірка та аналіз норм чинного законодавства щодо документів, добірка та аналіз норм чинного законодавства щодо спірних правовідносин, вивчення судової практики Верховного Суду, формування висновку щодо можливості захисту прав Клієнта у судовому порядку - 1 год. - 1 000 грн.;

- складання відзиву на подану відповідачем апеляційну скаргу на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22.01.2025 року - 4 год. - 4 000 грн.;

- підготовка до подачі відзиву до канцелярії Суду через підсистему «Електронний суд», у тому числі: роздрукування відзиву, добірка та сканування письмових доказів для додання до відзиву, завіряння копій документів - 1 год. - 1 000 грн.;

- представництво інтересів Клієнта у Суді в одному судовому засіданні, незалежно від тривалості засідання та його виду (підготовче засідання, судове засідання) - 2 000 грн.

Загальна сума - 8 000 грн.

Як зазначалося вище, при визначенні суми відшкодування суд має керуватися такими критеріями: дійсність витрат, необхідність витрат, розумність розміру витрат, співмірність витрат.

За частинами другою - п`ятою статті 258 ЦПК України процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал. Розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку закінчується ухваленням постанови. У випадках, передбачених цим Кодексом, судовий розгляд закінчується постановленням ухвали чи видачею судового наказу.

Таким чином, розглядом справи по суті у суді першої інстанції є вирішення спору шляхом ухвалення судового рішення. Апеляційне та касаційне провадження відповідно до глав 1, 2 розділу V ЦПК України є одним із етапів перегляду судового рішення у разі незгоди з ним однією із сторін (сторонами).

При цьому подання стороною апеляційної (касаційної) скарги та відкриття апеляційного (касаційного) провадження у справі потребує відповідної підготовки інших учасників справи: вивчення апеляційної (касаційної) скарги, її мотивів і доводів, за необхідності - підготовка відзиву на скаргу, участь у судових засіданнях, ознайомлення з матеріалами справи тощо.

Як у суді першої інстанції, так і при апеляційному та касаційному переглядах справи учасники справи мають право на професійну правничу допомогу, що закріплено положеннями статті 59 Конституції України.

Водночас, колегія суддів зауважує, що попереднє вивчення та аналіз наданих клієнтом документів, добірка та аналіз норм чинного законодавства щодо документів, добірка та аналіз норм чинного законодавства щодо спірних правовідносин, вивчення судової практики Верховного Суду, формування висновку щодо можливості захисту прав Клієнта у судовому порядку (1 год.) є складовими складання (4 год.) та подачі відзиву на апеляційну скаргу (1 год.) та за своєю суттю не можуть бути віднесені до правової допомоги як окрема послуга

Крім того, зі змісту відзиву на апеляційну скаргу можна зробити висновок, що його підготовка не потребувала такого значного часу, оскільки його доводи, здебільшого, аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві. Загальна тривалість роботи у 6 годин (1 година + 4 години + 1 година) є завищеною, належним чином не обґрунтованою, що суперечить критерію розумності.

Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 534/14/20 (провадження № 61-6638св22) зазначив, що «…надані адвокатом своїй клієнтці такі послуги, як: опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, вивчення відповідної судової практики, визначення правової позиції у справі; складання клопотань про долучення до матеріалів справи письмових доказів; складання вступного слова не є тими послугами, які є необхідними, а тому такі послуги не можуть бути враховані при розподілі судових витрат, понесених стороною…».

Крім того, як убачається із матеріалів справи, правова позиція позивача не змінювалася в судах першої та апеляційної інстанцій, адвокат, який надавав правову допомогу позивачу, зокрема в суді апеляційної інстанції, був обізнаний про позицію позивача, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося, отже підготовка цієї справи до розгляду в суді апеляційної інстанції не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи. Відзив подано до суду через підсистему «Електронний суд», тому представник позивача його не роздруковував.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відтак, зважаючи на вищевикладені обставини, враховуючи принцип справедливості і співмірності, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути витрати за складання відзиву на апеляційну скаргу в загальному розмірі 4 000 грн.

При вирішенні питання щодо компенсації витрат за участь в судовому засіданні Запорізького апеляційного суду по цій справі колегія суддів виходить з такого.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що участь у судовому засіданні являє собою не формальну присутність на ньому, а підготовку адвоката до цього засідання, витрачений час на дорогу до судового засідання та у зворотному напрямку, його очікування та безпосередню участь у судовому засіданні. Такі стадії представництва інтересів у суді, як прибуття на судове засідання та очікування цього засідання є невідворотними та не залежать від волі чи бажання адвоката. При цьому одночасно вчиняти якісь інші дії на шляху до суду чи під залом судового засідання адвокат не може та витрачає на це свій робочий час. Такі стадії як прибуття до суду чи іншої установи та очікування є складовими правничої допомоги, які в комплексі з іншими видами правничої допомоги сприяють забезпеченню захисту прав та інтересів клієнта. З урахуванням наведеного час, який адвокат витрачає на дорогу для участі у судовому засіданні, є складовою правничої допомоги і підлягає компенсації нарівні з іншими витратами (додаткова постанова Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 910/4277/21, постанови Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №910/7586/19, від 20.07.2021 у справі №922/2604/20, від 01.12.2021 у справі №641/7612/16-ц, від 18.05.2022 у справі №910/4268/21).

Тому, доводи адвоката Тивоненка Д.Р. в частині стягнення витрат, пов`язаних із участю в судовому засіданні Запорізького апеляційного суду у цій справі (2 000 грн.) є обґрунтованими, відповідають умовам укладеного між сторонами договору про надання професійної правничої допомоги.

Отже, надавши оцінку доказам щодо фактично понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; значенням справи для сторони, апеляційний суд дійшов висновку, що надані стороною позивача докази підтверджують витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, що є обґрунтованою підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 6 000,00 грн. (складання відзиву на апеляційну скаргу 4 000 грн. + участь в судовому засіданні Запорізького апеляційного суду 2 000 грн.) з іншої сторони в суді апеляційної інстанції, адже ці витрати доведено документально, а їх розмір відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. У стягненні решти витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Мельникової Яни Вікторівни залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 (шість тисяч) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 12 травня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко