Справа № 136/1322/24
Провадження № 22-ц/801/911/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шпортун С. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 рокуСправа № 136/1322/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Міхасішина І.В.

суддів : Матківської М.В., Стадника І.М.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу №136/1322/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням,

за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Лавренчука Андрія Сергійовича на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 04 лютого 2025 року,

встановив:

В липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням

Позовні вимоги мотивовані тим, що вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 16.05.2022 у кримінальному провадженні №136/598/22 ОСОБА_2 було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, у зв`язку із заподіянням йому , ОСОБА_1 , умисних легких тілесних ушкоджень.

Ураховуючи те, що тілесні ушкодження заподіяні йому відповідачем є наслідком неправомірних дій, що констатовано вироком суду, позивач вважає, що наявні підстави для відшкодування майнової та моральної шкоди, вказуючи на те, що в результаті отриманих травм він зазнав фізичного болю, тому змушений був нести витрати на лікування.

Окрім цього, фізичні страждання супроводжувалися незручностями внаслідок завданої травми (головні болі, запаморочення, біль в ділянці шиї, щелепи, носа, потилиці, загальна слабкість, нудота, набряк м`яких тканин тіла). Фізичні болі призвели до розладу сну, внаслідок чого позивач став дратівливим, неуважним, що мало наслідком погіршення настрою та працездатності, тому змушений був змінити усталений спосіб життя (не мав можливості в звичний для себе спосіб проводити час з друзями і рідними, не міг повноцінно працювати по господарству), що відобразилось на емоційному стані, внаслідок чого він переживав душевні страждання, які полягали у відчутті неповноцінності, безпорадності, хвилюваннях внаслідок дискомфортного стану, незадоволення від позбавлення життєвих зв`язків, відтак заподіяна здоров`ю шкода знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку з фізичними та душевними стражданнями потерпілого, у зв`язку з якими він просить суд, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, стягнути з ОСОБА_2 на його користь у відшкодування матеріальної шкоди кошти в сумі 10 000 гривень, у відшкодування моральної шкоди кошти в сумі 30 000 гривень.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 04 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 коп. у відшкодування моральної шкоди.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 151 (сто п`ятдесят одну) гривню 40 коп., в іншій частині витрати по сплаті судового збору компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Не погоджуючись з таким рішенням суду представник позивача ОСОБА_1 адвокат Лавренчук А.С. подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник позивача зазначає, що не погоджується з розміром стягнутої моральної шкоди, обґрунтовуючи, тим, що позивач зазнав душевних страждань внаслідок ушкодження здоров`я позивача, що полягало у відчутті неповноцінності, безпорадності, хвилюваннях внаслідок дискомфортного стану, щодо вимог про відмову у стягненні матеріальної шкоди представник позивача не наводить жодних аргументів.

Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що 16.05.2022 вироком Липовецького районного суду Вінницької області ОСОБА_2 було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Вирок суду набрав законної сили 16.06.2022.

Вказаним судовим рішенням було встановлено, що 27.04.2022 біля 17 год. 00 хв., ОСОБА_2 , перебуваючи в с. Ганнівка, по вул. Соборна, Липовецької територіальної громади, Вінницького району Вінницької області, неподалік домогосподарства під номером 38, на ґрунті раптово виниклого умислу на спричинення тілесних ушкоджень, через особисту неприязнь до ОСОБА_1 , усвідомлюючи свої суспільно-небезпечні дії та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у виді заподіяння шкоди здоров`ю останньому, діючи умисно, наніс більше двох ударів кулаком правої руки в область голови та обличчя ОСОБА_3 , внаслідок чого останній впав на землю. Своїми умисними противоправними діями ОСОБА_2 спричинив потерпілому ОСОБА_4 тілесні ушкодження у вигляді синців на голові, які згідно висновку експерта належать до легких тілесних ушкоджень.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 2 Постанови Пленуму ВС України N 6 від 27.03.92 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Отже, для покладення на певну особу обов`язку по відшкодуванню шкоди, необхідним є доведення факту протиправної поведінки певної особи, заподіянні шкоди, перебування у причинному зв`язку протиправної поведінки особи та завданої шкоди, а також наявність вини особи.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В даній категорії справ позивач повинен довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування, а відповідач має спростувати такі доводи і довести відсутність вини, факту заподіяння шкоди (збитків), законність своїх дій.

Обставини щодо місця, часу, факт нанесення ударів кулаком правої руки в область голови та обличчя ОСОБА_3 , відповідачем не заперечував, що слідує зі змісту відзиву.

Оцінивши всі вищевказані докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем перед судом доведено факт протиправних дій ОСОБА_2 по відношенню до нього, отож доведено факт завдання шкоди здоров`ю.

Разом з цим, позивачем перед судом не доведено розміру завданих йому матеріальних збитків, зумовлених необхідністю лікування чи придбання медикаментів, у зв`язку з отриманими ним тілесними ушкодженнями від протиправних дій ОСОБА_2 , зокрема призначення лікаря, яке б підтверджувало необхідність придбання позивачем медикаментів, зокрема касових чеків на придбання ліків, тощо.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Беручи до уваги викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в змагальному процесі, позивачем перед судом не доведено завдання йому матеріальних збитків зумовлених ушкодженням здоров`я, їх розмір, а тому позовні вимоги в частині відшкодування матеріальних збитків задоволенню не підлягають.

Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з наступного.

Так, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди: моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, котра її завдала, за наявності її вини у заподіянні такої шкоди.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Під час визначення розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Той факт, що позивачу внаслідок протиправних дій відповідача, що полягали в нанесені ударів у вигляді синців на голові, було завдано фізичного болю, шкоди здоров`ю, є беззаперечним та підтверджено вироком суду. У зв`язку з отриманими травмами, потерпілий безумовно відчував фізичний біль, незручності, нервові переживання і стрес. Внаслідок неправомірної поведінки відповідача, позивач зазнав тілесних ушкоджень, тобто відбулося посягання на його право на здоров`я, що є одним із основоположних прав людини, гарантованих Конституцією України.

Наслідком протиправної поведінки відповідача стало те, що звичний для позивача спосіб та ритм життя було порушено. Порушено його життєві плани, адже він змушений був вживати додаткових зусиль для налагодження свого життя, відновлювати здоров`я, відстоювати свої права у правоохоронних органах та суді.

Ураховуючи доведення протиправних дій відповідача, факту моральних страждань позивача внаслідок неправомірних дій відповідача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що співмірним його моральним стражданням, таким, що відповідатиме принципам розумності та справедливості, не призведе до безпідставного збагачення, буде розмір відшкодування моральної шкоди в 5 000 грн.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Лавренчука Андрія Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 04 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді М.В. Матківська

І.М. Стадник