Справа № 214/793/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 травня 2025 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Ткаченка А.В.,

за участю секретаря судового засідання Фастовець Ю.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Ратушної О.В.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 та просить суд зменшити розмір аліментів, стягнутих з неї на користь відповідача за судовим наказом Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 31 грудня 2024 року у справі № 2-н/214/1844/24 на утримання їх сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1/4 до 1/16 частки заробітку (доходу), щомісячно, до повноліття дитини, посилаючись на зміну сімейного стану, перебування її з 09.01.2025 у відпусті по догляду за дитиною та знаходження на утриманні матері пенсіонерки. В обґрунтування вимог позивачем зазначено про наявність обставин, які зумовлюють зменшення розміру стягнення аліментів, а саме наявність у неї ще однієї дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебування її у відпустці про догляду за сином у зв`язку з потребою дитини у домашньому догляді та перебування на її утримання також матері пенсіонерки ОСОБА_5 1954 р.н., яка потребує постійної проти рецидивної терапії. Існуючий наразі розмір аліментів є надмірним для неї, тому просить задовольнити вимоги.

Ухвалою суду від 24 лютого 2025 року прийнято до провадження цивільну справу. Розгляд справи по суті ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження, розпочавши підготовче провадження.

Ухвалою суду від 07 квітня 2025 року за клопотанням представника відповідача витребувано з Головного управління Державної податкової служби України у Дніпропетровській області відомості про нараховані та виплачені доходи та утримані податки з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків за період з 01.01.2024 по дату надання відповіді, відносно ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 07 квітня 2025 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Установлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 на вимогах наполягала.

Представник відповідача адвокат Ратушна О.В. вимоги позову не визнала з підстав, викладених у відзиві на позов.

В обґрунтування відзиву зазначено посилання на правові позиції Верховного Суду, відповідно до яких зменшення розміру аліментів у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні дітей, які народилися в іншому шлюбі, без доведення погіршення майнового становища, саме по собі не є підставою для зменшення розміру аліментів. Зазначено, що сторони у справі мають двох дітей, синів ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які з 2021 року проживають разом з батьком та який займається їх вихованням. Мати аліменти не сплачувала та не займалася дітьми. За цей час старший син закінчив навчання у Харківському Національному технічному університеті «Харківський політехнічний інститут», молодший син навчається в Криворізькому природничо-науковому ліцеї Криворізької міської ради Дніпропетровської області. Відповідач тривалий час не звертався за стягненням аліментів та самотужки утримував синів, проте у зв`язку з погіршенням його здоров`я, а саме гіпертонічної хвороби ІІІ ступеня, ризик 4 (інфаркт головного мозку у 2022 році) він не в змозі працювати з тим навантаженням, як раніше, та брати додатковий підробіток, у зв`язку з чим йому важко утримувати їх спільну з позивачкою дитину придбавати продукти харчування, лікування, одяг, оплачувати послуги репетиторів з метою успішного складення ЗНО, тощо, у зв`язку з чим змушений був у грудні минулого року звернутися із відповідною заявою про стягнення аліментів. Критично відноситься до наданої позивачем довідки щодо перебування її у декретній відпустці, оскілки настільки відповідачу відомо, позивач вже працює. Надана довідка № 7 від 17.01.2025 підтверджує лише потребу у домашньому догляді за дитиною. Стосовно звернень позивачки за медичною допомогою відносно дитини ОСОБА_4 , то у цьому віці у дитини формується первинна імунна відповідь на інфекції, які носять періодичний характер та притаманні дітям такого віку, а тому позивачкою не доведено наявність у її дитини хронічних хвороб та пов`язаних з цим додаткових витрат на лікування, реабілітацію, тощо. Стосовно необхідності утримання матері, то з наданих до суду доказів мати позивачки проживає окремо від неї та має ще одну доньку ОСОБА_7 , яка на підставі ст. 202 СК України зобов`язана також утримувати матір. Мати позивачки пенсіонерка та отримує дохід у виді пенсії, а отже не перебуває на утриманні доньки. Інших доказів на підтвердження наявності у матері позивачки хвороб, крім довідки про перебування на обліку в Гуляйпільській лікарні амбулаторії ЗПСМ, що потребують значних витрат на лікування, надання такої фінансової допомоги саме позивачкою, недостатність доходів матері для підтримання стану здоров`я, придбання вартісних ліків, тощо, позивачем не надано. Тому просить відмовити у задоволенні вимог.

Відповіді на відзив не надійшло.

Вислухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов до таких висновків.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві (стаття 180 СК України), де на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, судовим Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 грудня 2024 року у цивільній справі № 214/11055/24 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 30 грудня 2024 року та до досягнення дитиною повноліття (а.с. 19-20 копія судового наказу).

Відповідно частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно частини першої статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Як роз`яснено в пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 відповідно до статті 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, а й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (статті 182 СК «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», статті 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі»).

Аналіз змісту статті 192 СК України свідчить, що зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України (постанова Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження 61-51сво18)).

Ураховуючи зміст статей 181,192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного, і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів.

Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів, суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.

Однак аналіз сімейного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, дає підстави для висновку про те, що обов`язок батьків утримувати свою дитину до її повноліття та забезпечувати в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідні для розвитку дитини, має бути виконаний батьками з урахуванням принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Забезпечення цих інтересів має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за дитину, насамперед для її батьків.

Відповідно частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Звертаючись до суду з позовом про зміну розміру аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач посилалася на те, що від має на утриманні також малолітнього сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебуває у відпустці по догляду за дитиною у зв`язку з потребою дитини в домашньому догляді та має на утриманні непрацездатну матір, на лікування якої необхідні кошти.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2024 року у справі № 552/2073/23 (провадження № 61-1193св24) зазначено, що: «звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, ОСОБА_1 посилався на те, що у нього змінився матеріальний та сімейний стан, оскільки у другому шлюбі у нього народився син і на його утриманні перебувають малолітній син та дружина, яка перебуває у декретній відпустці, що зумовило збільшення витрат на утримання нової сім`ї. Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що зменшення розміру аліментів у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні дитину, яка народилась в іншому шлюбі, та дружину, яка перебуває у декретній відпустці, без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини від шлюбу з ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та суперечитиме її інтересам».

Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2024 року у справі № 591/6388/22 (провадження № 61-153св24) зробив висновок, що «позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру аліментів на неповнолітнього ОСОБА_4 або які свідчать про неможливість надавати матеріальну допомогу сину; народження другої дитини у іншому шлюбі, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів».

При цьому діти від попереднього шлюбу не повинні бути звужені у правах через народження у платника аліментів іншої дитини, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою (постанови Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2017/19, від 28 травня 2021року у справі № 715/2073/20.

Таким чином, у даному випадку саме ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом про зміну розміру аліментів, повинна довести обставини, які мають істотне значення, та є для неї перешкодою для сплати аліментів у встановленому раніше розмірі.

Однак матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про зменшення її доходів за період після ухвалення судового наказу від 31.12.2024 про стягнення з неї аліментів на утримання сина ОСОБА_3 .

Згідно виписки з медичних документів, наданих позивачем, малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 12.05.2023 перебуває під наглядом сімейного лікаря та двічі у 2023 році і у травні 2024 року та з вересня 2024 року до січня 2025 року звертався до лікаря з приводу ГРЗ, бронхіт.

Однак відомостей про батька дитини позивачки ОСОБА_10 та його участь в житті дитини, що є його законодавчо визначеним обов`язком, матеріали справи не містять.

Будь-яких доказів того, що позивачкою понесені видатки на лікування або про необхідність таких видатків (і їх необхідний розмір) матеріали справи не містять.

Суд зазначає, що за своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

З огляду на вказане вище та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, суд зауважує, що позивачка посилаючись на обставини, зокрема, щодо перебування на її утриманні непрацездатної матері, мала довести суду ці обставини належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України однак таких обставин суду не доведено, а надані позивачкою відповідні довідки щодо стану здоров`я матері, не свідчать про факт її перебування на утриманні ОСОБА_1 .

Розмір доходу (пенсії, допомоги, тощо) матері позивачки матеріали справи не містять, хоча згідно письмових доказів ОСОБА_5 є пенсіонеркою за віком, а отже отримує пенсію (постанова Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 382/1093/16-ц (провадження № 61-12568св18). Суд також вважає слушними доводи сторони відповідача щодо наявності у ОСОБА_5 ще однієї дитини, на яку сімейним законодавством теж покладено обов`язок по утриманню непрацездатної матері.

Доказів того, що позивачем понесені видатки на лікування або про необхідність таких видатків (і їх необхідний розмір) матеріали справи не містять.

При цьому, за відомостями Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, витребуваними за ухвалою суду від 07.04.2025, ОСОБА_1 за грудень 2024 року отримала дохід в сумі 42 636,69 грн., з яких 860,00 грн. соціальних виплати, решта доходу заробітна плата; за січень 2025 року отримала дохід в сумі 45 077,53 грн., з яких 860,00 грн. соціальних виплати, решта доходу заробітна плата; за лютий 2025 року 27 175,23 грн. (зарплата).

Указаний дохід є достатнім для утримання двох дітей.

У частині 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22серпня 2022 року у справі № 712/6313/21.

Доказами наявними в матеріалах справи, погіршення матеріального стану позивача не доведено.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Виховання дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, у зв`язку з чим, певним чином, з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обидва з батьків для розвитку дитини, таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного, в даному випадку, батька.

Таким чином, ОСОБА_1 належних і допустимих доказів на підтвердження зниження своїх доводів про наявність підстав для зменшення розміру аліментів не надано, а тому підстави для задоволення таких вимог відсутні.

При цьому судом ураховано, що згідно із частиною третьою статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

Тож загальна частка доходу, що стягується із заявника на утримання її дитини, установлена судовим наказом Саксаганського районного суду Дніпропетровської області від 31.12.2024 не суперечить чинному законодавству, а її зменшення без доведення значного погіршення матеріального становища платника аліментів, не буде спрямовано на належне забезпечення дітей та суперечитиме їх інтересам.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08 жовтня 2024 року у справі № 642/6384/21 (провадження № 61-2369св24).

Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

У зв`язку з відмовою у задоволенні вимог, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтею 192 СК України, статями 10, 12, 13, 81, 141, 263-265, 278-279 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості про сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Повне рішення складено 16 травня 2025 р.

Суддя А.В. Ткаченко