Справа № 461/1865/24 Головуючий у 1 інстанції: Романюк В. Ф.
Провадження № 22-ц/811/4001/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цьони С.Ю.,

з участю: представника відповідача адвоката Дашинич О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Ковч Петра Степановича на рішення Галицького районного суду м.Львова від 16 жовтня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути грошові коштив сумі 378135,74 грн. та судові витрати.

В обгрунтування поданого позову покликалась на те, що відповідно до розписки від 31.10.2018 року ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 5000 (п`ять тисяч) Євро, що на час подання позову становить 206 450 двісті шість тисяч чотириста п`ятдесят) гривень. Враховуючи, що Позивач добре знала Відповідача і на той час в неї була така сума грошей, а також те що Відповідач брав ці гроші як вклад на початок спільного бізнесу Позивач погодилася позичити йому 5000 (п`ять тисяч) Євро, що еквівалентно 206 450 (двісті шість тисяч чотириста п`ятдесят) гривень. Звертає увагу, що строк до якого вказану суму необхідно було повернути в розписці від 31.10.2018 року не було визначено. Саме на цих умовах Позивач і Відповідач і уклали договір позики. На підтвердження передачі грошей Відповідач власноруч в присутності двох свідків написав Позивачу розписку і отримав гроші.

Однак, станом на день подання позову Відповідач свої зобов`язання згідно договору умови якого вказані в борговій розписці не виконав. Позивач неодноразово зверталася до нього з вимогою повернути їй гроші, однак Відповідач гроші позивачу не повертає. Це змусило позивача звернутися за захистом порушеного права до суду.

Згідно розписки від 11.11.2018 Відповідач отримав від Позивача 1000 (одну тисячу) Євро що на день подання позову за курсом НБУ становить 41 290 (сорок одну тисячу двісті дев`яносто) гривень. Позивач погодилася позичити йому протягом півроку з моменту отримання коштів. На підтвердження передачі вказаних грошей Відповідач власноруч в присутності двох свідків написав Позивачу розписку від 31.10.2018 року і отримав гроші. Все вищенаведене можуть підтвердити свідок ОСОБА_3 , який був присутній під час передачі грошей і написанні розписки.

Відповідач повторно не виконав своє зобов`язання згідно розписки і в строки зобов`язання не виконав. Позивач неодноразово протягом строку виконання зверталася до нього з вимогою повернути їй гроші, однак ОСОБА_2 гроші Позивачу не повертає. Це змусило Позивача звернутися за захистом порушеного права до суду. Відповідно загальна сума заборгованості Відповідача перед Позивачем складає 6000 (шість тисяч) Євро, що на дату подання позовних вимог визначається згідно офіційного курсу НБУ становить: 247 740,00 (двісті сорок сім тисяч сімсот сорок) гривень.

Крім цього, на думку позивача, відповідач зобов`язаний додатково виплатити позивачу грошові кошти у розмірі 108082,06 встановленого індексу інфляції за три роки та 22 313,68 грн. (двадцять дві тисячі триста тринадцять гривень шістдесят вісім копійок) штрафні санкцій у вигляді трьох проценти річних від простроченої суми.

Таким чином, загальна сума заборгованості Відповідача становить 378135,74гри..

Просила суд позов задоволити.

Рішенням Галицького районного суду Львівської області від 16 жовтня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Ковч Петро Степанович, подавши апеляційну скаргу.

Вважає, що рішення суду є необґрунтованим, прийнятим з порушенням вимог чинного законодавства і без встановлення об`єктивних обставин справи.

Зазначає, що обставини на які посилається суд в рішенні, та які вказані відповідачем не підтверджені жодними доказами.

Суд прийшов до висновку, що між сторонами був договір простого товариства, однак з таким апелянт не погоджується.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволено.

12 травня 2025 року від представника ОСОБА_1 адвоката Ковч П.С. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю в іншому судовому засіданні.

З урахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Сторони мали реальну можливість реалізувати свої процесуальні права з доведенням своєї позиції по справі, у тому числі через можливість брати участь в судовому засідання в режимі відеоконференції або через представника.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність учасників справи, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача адвоката Дашинич О.Б., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що між сторонами відсутні відносини позики.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Встановлено, що 31.10.2018 р. відповідно до розписки ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 5000 (п`ять тисяч) Євро, що на час подання позову становить 206 450 гривень. При цьому, строк до якого вказану суму необхідно було повернути в розписці від 31.10.2018 року не було визначено. Саме на цих умовах Позивач і Відповідач і уклали договір позики. На підтвердження передачі грошей Відповідач власноруч в присутності двох свідків написав Позивачу розписку і отримав гроші.

Крім цього, згідно розписки від 11.11.2018 Відповідач отримав від Позивача 1000 (одну тисячу) Євро що на день подання позову за курсом НБУ становить 41 290 (сорок одну тисячу двісті дев`яносто) гривень.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 27 вересня 2023 року у справі № 756/9498/19: «У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов».

Розписка про отримання коштів повинна містити інформацію про те, що кошти, загальна сума яких чітко вказується в тексті, беруться саме в борг, та закріплення за позичальником зобов`язання щодо повернення цих коштів позикодавцю у визначений сторонами строк. Розписка не повинна передбачати під собою приховані іншого роду правовідносини сторін, аніж боргові.

Такі правові висновки викладені також у постановах Верховного Суду України від 20 вересня 2023 року у справі №760/22898/20, від 14 липня 2021 року у справі №750/2316/19, від 25 березня 2020 року у справі №569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі №628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі №758/2418/17.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у даній справі, мають місце інші правовідносини, відмінні від правовідносин позики.

Як вбачається зі змісту вищевказаних розписок, пояснень сторін, позивач та відповідач, а також особа, зазначена у розписках, як свідок ОСОБА_4 , домовилися про ведення спільного бізнесу. Згідно такої домовленості, кожен з них вклав кошти у спільну справу та спільну діяльність з метою отримання прибутку.

В розписці від 31.10.2018 року зазначено, що ОСОБА_2 взяв в ОСОБА_1 5 тисяч євро на «спільний бізнес»

Встановивши факт відсутності у розписках вказівки на те, що кошти надаються саме в борг, врахувавши, що зміст розписки не підтверджує виникнення між сторонами правовідносин з позики, надання позивачем відповідачу коштів для ведення спільного бізнесу, відсутність доказів надання позивачем коштів в борг, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість вимог позивача, а відтак і відмову у їх задоволенні .

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції належним чином оцінив наявні в матеріалах справи докази, відтак доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ковч Петра Степановича залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 16 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 21 травня 2025 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.