РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року м. Володимир

Володимирський міський суд в складі:

головуючого судді Вітера І.Р.,

при секретарі Багдасаровій Л.А.,

за участю представника позивача Ковальчук С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Логістик А» про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками та скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки,-

ВСТАНОВИВ:

22 січня 2025 року до Володимир-Волинського (тепер - Володимирського) міського суду Волинської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Логістик А» (далі - ТОВ «Логістик А») про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками (а.с.1-4).

Суть позовних вимог.

За змістом позову ОСОБА_1 вказав, що є власником двох земельних ділянок з кадастровими номерами: :00:001:0729, площею 3,0222 га, та :00:001:0294, площею 2,8029 га, які знаходяться на території Льотничівської сільської ради Володимирського району Волинської області.

У вересні 2024 року з інформації, яка міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, він дізнався про реєстрацію 11 червня 2024 року ТОВ «Логістик А» права оренди на вказані дві земельні ділянки на підставі двох договорів оренди №№ 288 та 289 від 31 травня 2024 року, які укладені на 10 років з правом пролонгації нібито між ним, ОСОБА_1 , та ТОВ «Логістик А».

Ствердив, що до цього про існування таких договорів не знав, їх не підписував, а тому відсутнє його волевиявлення як обов`язковий елемент правочину. Земельні ділянки фактично використовуються відповідачем без належної правової підстави, чим порушується право власності позивача. При цьому доказів законного користування (належним чином укладених і підписаних сторонами договорів оренди), відповідач йому не надав.

З метою оскарження дій відповідача 20 вересня 2024 року позивач звертався до ТОВ «Логістик А» двічі з письмовою вимогою про видачу двох договорів оренди земельних ділянок №№ 288 та 289 від 31 травня 2024 року, проте його вимога відповідачем була проігнорована.

В управлінні «Центру надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Володимирської міської ради Волинської області позивачу також відмовили у праві на отримання інформації щодо підстав реєстрації права оренди, роз`яснено право звернення до суду.

Відтак, позивач звернувся до суду за захистом свого права приватної власності і з підстав, передбачених 391 та 1212 ЦК України, у позові просив:

1.зобов`язати ТОВ «Логістик А» не чинити йому перешкод у здійсненні права приватної власності щодо вказаних земельних ділянок;

2.зобов`язати ТОВ «Логістик А» повернути йому безпідставно набуті земельні ділянки.

3. скасувати державну реєстрацію права оренди вказаних земельних ділянок (із врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 25 квітня 2025 року (а.с.94-95)).

Процесуальні дії у справі.

Позивач разом із позовом заявив клопотання про витребування у відповідача доказів (копій договорів оренди землі №№ 288 та 289 від 31 травня 2024 року) для їх дослідження в судовому засіданні та ініціювання призначення почеркознавчої експертизи (а.с.4, 26).

Ухвалою Володимирського міського суду Волинської області від 23 січня 2025 року відкрито провадження у справі, постановлено її розгляд проводити за правилами загального позовного провадження, визначено сторонами строки для подання заяв по суті, призначено підготовче судове засідання на 12 лютого 2025 року.

Цією ж ухвалою судом задоволено клопотання позивача про витребування доказів, зобов`язано відповідача ТОВ «Логістик А» та управління «Центру надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Володимирської міської ради Волинської області надати суду копії договорів оренди землі №№ 288 та 289 від 31 травня 2024 року (а.с.35-36).

29 січня 2025 року управлінням «Центру надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Володимирської міської ради Волинської області виконано ухвалу суду від 23 січня 2025 року, надано копії договорів №№ 288 та 289 від 31 травня 2024 року (а.с.42-44).

Відповідач ТОВ «Логістик А» ухвалу суду від 23 січня 2025 року не виконав, копій витребуваних договорів до суду не подав, про причини неподання доказів суд не повідомив, свого представника у судове засідання 12 лютого 2025 року не забезпечив, відповідно і відзиву щодо заявленого позову у визначені судом строки не подав (а.с.61-62).

Ухвалою Володимирського міського суду Волинської області від 12 лютого 2025 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, зобов`язано відповідача ТОВ «Логістик А» та управління «Центру надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Володимирської міської ради Волинської області надати суду оригінали договорів оренди землі №№ 288 та 289 від 31 травня 2024 року для вирішення питання щодо призначення та проведення почеркознавчої експертизи за клопотанням сторони позивача, у зв`язку з чим також було відкладено підготовче судове засідання на 12 березня 2025 року (а.с.63).

18 лютого 2025 року управлінням «Центру надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Володимирської міської ради Волинської області листом № 336/01-02/2-25 повідомлено суд про неможливість виконання ухвали в частині витребування доказів, оскільки оригінали договорів оренди землі при вчиненні реєстраційних дій повертаються заявнику, а тому в управлінні вони відсутні (а.с.69).

Відповідач ТОВ «Логістик А» ухвалу суду в частині витребування доказів від 12 лютого 2025 року знову не виконав, оригіналів витребуваних договорів до суду не подав, про причини неподання доказів суд не повідомив.

У підготовче судове засідання 12 березня 2025 року відповідач ТОВ «Логістик А» участі свого представника повторно не забезпечив, про причини неявки суд знову не повідомив (а.с.74-75).

Ухвалою Володимирського міського суду Волинської області від 12 березня 2025 року задоволено клопотання представника позивача, застосовано до ТОВ «Логістик А» заходи процесуального примусу в порядку ст.ст.144-146 ЦПК України у формі тимчасового вилучення доказів (оригіналів договорів оренди землі №№ 288 та 289 від 31 травня 2024 року) для їх дослідження судом. Виконання ухвали доручене Володимирському відділу державної виконавчої служби у Володимирському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. На час застосування заходів процесуального примусу провадження у справі зупинено на підставі п.9 ч.1 ст.252 ЦПК України (а.с.78-79).

24 березня 2025 року від представника відповідача - адвоката Савюк К.О. до суду надійшло повідомлення про неможливість виконати ухвалу суду в частині витребування оригіналів договорів оренди землі №№ 288 та 289 від 31 травня 2024 року, оскільки ТОВ «Логістик А» таких договорів не зберігає, а законодавством не покладено обов`язку на сторони по зберіганню договорів оренди (а.с.81).

26 березня 2025 року Володимирським ВДВС у Володимирському районі Волинської області ЗМУ МЮ було повідомлено суд про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання (а.с.85).

Ухвалою Володимирського міського суду Волинської області від 26 березня 2025 року поновлено провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 09 квітня 2025 року (а.с.88).

У підготовчому судовому засіданні 09 квітня 2025 року представник відповідача заперечила позовні вимоги, ствердила про факт укладення договорів оренди між ТОВ «Логістик А» та позивачем на добровільних умовах та підписання їх ОСОБА_1 .. Підтвердила відсутність оригіналів договорів у відповідача з підстав, викладених у своєму листі.

Із врахуванням позиції відповідача представник позивача клопотала про перерву у підготовчому провадження для подання позивачем заяви про збільшення позовних вимог, і дане клопотання судом було задоволено, наступне підтовче судове засідання призначено на 30 квітня 2025 року (а.с.92-93).

28 квітня 2025 року до суду надійшла заява представника позивача про збільшення позовних вимог. Сторона позивача додала позовну вимогу про скасування державної реєстрації спірного права оренди земельних ділянок, які належать на праві приватної власності позивачу. Збільшення позовних вимог стороною позивача обґрунтовано тим, що реєстрація права оренди надає відповідачу можливість користуватися земельними ділянками без згоди та волі позивача, який є їх власником, а також таке користування землею без укладених договорів оренди є протиправним та створює перешкоди ОСОБА_1 у реалізації свого права власності (а.с.94-95).

У підготовчому судовому засіданні 30 квітня 2025 року судом прийнято заяву про збільшення позовних вимог до спільного розгляду із первинним позовом, поновлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.

Представник відповідача Савюк К.О. повторно та в цілому заперечила позов, вказала на неможливість ухвалення судом рішення на користь позивача з підстав невірного обрання ним способу звернення до суду. Зазначила, що позивач міг звернутись до суду із позовом про визнання недійсними спірних договорів оренди землі, і лише у разі задоволення судом цієї позовної вимоги можливе застосування наслідків недійсності правочину у формі повернення майна (реституції). Вказала на можливість призначення справи до судового розгляду, проти чого не заперечила сторона позивача (а.с.97-99).

Ухвалою Володимирського міського суду Волинської області від 30 квітня 2025 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду на 14 травня 2025 року (а.с.101).

Позиції сторін під час судового розгляду.

Представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. У поясненнях заперечила позицію сторони відповідача щодо необхідності визнання договорів оренди недійсними, вказала на обрання позивачем вірного способу захисту. Ствердила, що оскільки позивач спірних правочинів не укладав та договори не підписував, отже правочину ним вчинено не було, а тому з підстав, передбачених ч.1 ст.218 ЦК України, такий правочин не може бути визнано недійсним. Окремо зазначила, що оскільки спірні договори оренди земельних ділянок позивачем не підписувалися, то такі договори не є укладеними, а тому позовні вимоги у негаторному позові про усунення перешкод у користуванні без належної правової підстави земельними ділянками та їх повернення власнику є обгрунтованими. Реєстрація права оренди земельних ділянок, підставою виникнення якої стали неукладені між сторонами договори оренди, порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження своєю власністю, оскільки відповідач безпідставно зайшов на землі позивача, обробляє їх та користується ними на свій розсуд. Отже, така реєстрація не відповідає вимогам закону. Без скасування державної реєстрації права оренди земельних ділянок, позивач фактично позбавлений свого права власності (а.с.106-107, 108-113).

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, 14 травня 2025 року подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутність (а.с.105).

Фактичні обставини справи, встановлені під час судового розгляду за доказами, поданими стороною позивача.

Позивач ОСОБА_1 є власником двох земельних ділянок сільськогосподарського призначення з кадастровими номерами: :00:001:0729, площею 3,0222 га, та :00:001:0294, площею 2,8029 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться на території Льотничівської сільської ради Володимирського району Волинської області, що підтверджено копіями державних актів на право приватної власності на землю серії Р1 № 091521 та Р1 № 091520, витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-021 від 27 жовтня 2021 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 284763565 (а.с.10, 11, 12-14, 17).

Згідно отриманої за заявою позивача інформацієї з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 395358042 від 18 вересня 2024 року, встановлено факт державної реєстрації 11 червня 2024 року права оренди земельної ділянки з кадастровим номером: :00:001:0729, площею 3,0222 га, на підставі договору оренди № 288 від 31 травня 2024 року, укладеним між орендарем ТОВ «Логістик А» та орендодавцем ОСОБА_1 . Згідно істотних умов цього договору зареєстровано орендну плату у розмірі 4% від грошової оцінки земель ділянки у грошовому виразі або товаром за домовленістю сторін, нормативна грошова оцінка ділянки становить 61403, 52 гривень, строк договору 10 років з автоматичним продовженням дії договору (а.с.15).

За наданою позивачем інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 395356313 від 18 вересня 2024 року встановлено факт державної реєстрації 11 червня 2024 року права оренди земельної ділянки з кадастровим номером: :00:001:0294, площею 2,8029 га, на підставі договору оренди № 289 від 31 травня 2024 року, укладеним між орендарем ТОВ «Логістик А» та орендодавцем ОСОБА_1 . Згідно істотних умов цього договору зареєстровано орендну плату у розмірі 4% від грошової оцінки земель ділянки у грошовому виразі або товаром за домовленістю сторін, нормативна грошова оцінка ділянки становить 62809, 51 гривень, строк договору 10 років з автоматичним продовженням дії договору (а.с.16).

Долученою до справи заявою позивача ОСОБА_1 від 20 вересня 2024 року підтверджено факт його звернення до керівника ТОВ «Логістик А». За змістом заяви позивач вказав відповідачу про те, що дізнався про факт реєстрації без його відома права оренди на земельні ділянки з кадастровими номерами: :00:001:0729 та :00:001:0294, заперечував факт підписання із ТОВ «Логістик А» договорів оренди землі, просив надати у його розпорядження копії таких договорів (а.с.18).

За долученою до справи стороною позивача копією адвокатського запиту від 06 грудня 2024 року до управління «Центру надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Володимирської міської ради Волинської області встановлено намагання позивача окремо від відповідача отримати копії спірних договорів оренди землі, проте отримано відповідь № 908/01-02/2-24 від 11 грудня 2024 року про можливість витребування документів із реєстраційних справ виключно за судовим рішенням, а не адвокатським запитом (а.с.19-20, 21).

З аналогічним адвокатським запитом від 06 рудня 2024 року сторона позивача зверталась також до відповідача ТОВ «Логістик А», даний запит було доставлено до відповідача 12 грудня 2024 року, що доводиться стороною позивача долученим трекінгом поштового відправлення № 632 АТ «Укрпошта», проте за доводами позивача, які не спростовувались стороною відповідача в судовому засіданні, відповідь на цей запит позивачем отримано не було (а.с.22-23, 24-25).

За клопотанням позивача про витребування доказів (а.с.26), судом отримано від управління «Центру надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Володимирської міської ради Волинської області копії договорів оренди землі №№ 288 та 289 від 15 травня 2024 року, які були підставою для реєстрації права оренди земельних ділянок за орендарем ТОВ «Логістик А». Вказані договори ідентичні за формою та змістом, відрізняються лише предметом договору: №288 стосується земельної ділянки з кадастровим номером: :00:001:0294, а № 289 відповідно земельної ділянки з кадастровим номером :00:001:0729. В обох договорах містяться реквізити позивача у графі «орендодавець» та відповідача у графі «орендар». Відповідно, копії даних договорів також дають підстави вважати, що їх оригінали були підписані нерозбірливими підписами (а.с.42-44).

Інших доказів стороною позивача подано не було.

Фактичні обставини справи, встановлені під час судового розгляду за доказами, поданими стороною позивача.

Стороною відповідача до справи долучені витяги з Державного реєстру речових прав №№ 382807914 та 382822042 від 13 червня 2024 року, якими підтверджується факт реєстрації 11 червня 2024 року права оренди земельних ділянок з кадастровими номерами: :00:001:0729 та :00:001:0294 за ТОВ «Логістик А» згідно договорів оренди землі №№ 288 та 289 від 15 травня 2024 року (а.с.82-83).

Інших доказів стороною відповідача подано не було.

Застосовані судом норми права, мотиви та висновки суду щодо їх застосування.

Щодо обрання позивачем способу захисту своїх порушених прав та інтересів, доводів відповідача про його невідповідність.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність чи у довготривалу оренду, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте, поведінка особи, в якої майно витребовується.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним (частини перша, друга, четверта).

Згідно з положенням частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).

Права власників земельних ділянок передбачені статтею 90 ЗК України, зокрема, власники земельних ділянок мають право передавати їх в оренду.

Відповідно до частини першої статті 93 ЗК України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Аналогічне визначення містить в статті першій Закону України «Про оренду землі» (тут і далі в редакції виниклих правовідносин).

Згідно статті 14 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки підлягають державній реєстрації.

Згідно ч.2 ст.3 цього ж Закону, речові права, в тому числі право оренди земельної ділянки, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року в справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) вказано, що: особа не може вважатися такою, що наділена цивільними правами чи є зобов`язаною на користь іншої особи, у випадку, коли відсутня сама підстава виникнення відповідних прав та обов`язків, зокрема правочин.

Так, за змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно ч.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Згідно із частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.

Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.

Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили.

Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України.

Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

У випадку застосування норм права до правочинів щодо оренди землі законом визначено обов`язковість його письмової форми.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України).

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Виходячи із презумпції, що позивач не підписував договори оренди землі, то сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору. Такі договори є неукладеними, тобто такими, що не відбулися, а, наведені в них умови не є такими, що регулюють відносини між сторонами. Правочини, які не вчинено (договори, які не укладені), не можуть бути визнані недійсними. Наслідки недійсності правочину (реституція) не застосовуються до правочинів, які не вчинено.

Саме таку правову позицію констатувала Велика Палата Верховного Суду у п.п.7.34, 7.35 постанови від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, де відступаючи від своїх попередніх висновків у подібних правовідносинах, вказала що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки.

Саме з цих підстав суд, зважаючи на обов`язковість правових позицій Верховного Суду, приходить до висновку про необґрунтованість доводів сторони відповідача у справі ТОВ «Логістик А» про обрання позивачем невірного способу звернення до суду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55); також постанова Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14).

Негаторний позов - це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Із положень ст. 391 ЦК України слідує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною другою статті 90 ЗК України передбачено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Оскільки позивач стверджує, що земельні ділянки не вибули із його власності та законного володіння, він вправі вимагати усунути перешкоди в користуванні своїм майном.

До спірних правовідносин підлягає застосування положення статті 391 ЦК України, а ефективним способом захисту порушених прав позивача є вимога зобов`язати повернути земельну ділянку (негаторний позов), що узгоджується із усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду.

Такі висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2023 року у справі № 748/2226/22, від 01 листопада 2023 року у справі № 748/2090/22, від 27 листопада 2024 року у справі № 748/3368/23.

Саме з таким позовом звернувся до суду у даній справі ОСОБА_1 , вказуючи, що він не підписував договори оренди землі та не уповноважував сторонніх осіб на такі дії, а відповідач неправомірно та без належної правової підстави користується належною йому на праві власності земельною ділянкою та відмовляється повернути її власнику, а тому вимагав зобов`язати відповідача ТОВ «Логістик А» не чинити йому перешкод у здійсненні права приватної власності щодо вказаних земельних ділянок та повернути йому безпідставно набуті земельні ділянки.

Отже, позивач ОСОБА_1 обрав правильний спосіб захисту свого права власності.

Щодо доведеності підстав заявлених позовних вимог та заперечень відповідача.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В силу ч.1-2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно зі статтею 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно положень статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Основним предметом доказування у цій справі є належність підписів позивача у договорах оренди землі №№ 288 та 289 від 15 травня 2024 року, що є наслідком вираження ним волі до вчинення правочину, надання згоди щодо істотних умов оренди.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17).

За змістом частини 4 статті 81 ЦПК України, у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Ця норма спрямована на забезпечення змагальності та справедливості судового розгляду, дозволяючи суду реагувати на бездіяльність учасника, який потенційно має можливість спростувати твердження іншої сторони.

Позивач заперечує факт підписання договорів оренди, а отже і факт надання згоди на передачу права користування земельними ділянками. Це істотно, оскільки згідно зі ст.ст. 6, 626, 638 Цивільного кодексу України, договір є дійсним лише за умови вільного волевиявлення сторін. Якщо позивач не підписував договори - оренда не може вважатися укладеною.

На можливість застосування у цій справі принципу розподілу доказування судом було прямо вказано представнику відповідача під час підготовчого судового засідання 30 квітня 2025 року. Оскільки саме відповідач посилається на укладення договору оренди, а позивач заперечує факт його підписання, обов`язок доведення цього факту покладається на відповідача. Якщо відповідач не надає належних та допустимих доказів (зокрема, оригіналу договору оренди із підписом позивача, висновку почеркознавчої експертизи чи інших достовірних підтверджень підписання договору позивачем), суд має підстави визнати, що договір не був укладений.

За змістом статей 76, 102 ЦПК України висновок почеркознавчої експертизи є доказом обставин, які входять до предмета доказування у даній справі, встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань, тож на його підставі особа може заперечувати факт вчинення правочину або навпаки доказати реальність такого правочину.

Суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, якщо необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності (частина перша статті 103 ЦПК України).

Відповідно до положень пункту 1.1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (стаття 109 ЦПК України).

В той же час виконання правочину його учасниками може бути способом доведення волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його суттєвих умов.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) від 26 жовтня 2022 року зробила висновок, що суду необхідно встановити не просто факт використання спірного майна орендарем, а й те, чи сплачував орендар за таке використання орендодавцю та його правонаступникам і чи приймали вони таку оплату. У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказав, що не підписував із ТОВ «Логістик А» договори оренди землі №№ 288 та 289 від 15 травня 2024 року, заперечив факт передачі в оренду відповідачу власних земельних ділянок з кадастровими номерами: :00:001:0729 та :00:001:0294. В судових засіданнях представник позивача ствердила про те, що позивач жодних орендних плат не отримував, натомість відповідач користується землями позивача без належних правових підстав та на власний розсуд.

Заперечуючи щодо позовних вимог представник ТОВ «Логістик А» наполягала на реальності укладення між сторонами зазначених договорів оренди, проте жодного належного доказу цього факту не подала.

Акт реєстрації правочину за умови відсутності самого правочину - суперечить закону, отже докази відповідача щодо реєстрації правочину без підтвердження його реальності є недопустимими.

До звернення до суду та під час судового розгляду справи, сторона позивача, з метою встановлення дійсних обставин системно підтримала свою позицію, намагалась її довести шляхом витребування оригіналів договорів, проведення у справі почеркознавчої експертизи та витребування оригіналу спірного договору оренди.

Судовим розглядом справи встановлено, що відповідачем не було виконано три ухвали суду: дві про витребування: спочатку копій, а потім оригіналів вказаних договорів оренди, а надалі про застосування заходів процесуального примусу що стосувались тимчасового вилучення договорів оренди землі №№ 288 та 289 від 15 травня 2024 року.

Листом від 19 березня 2025 року та в судовому засіданні представник ТОВ «Логістик А» ОСОБА_2 пояснила, що оригінали спірних договорів відповідач не зобов`язаний зберігати та не зберігає, а тому, оскільки їх не має, суду для дослідження надати не може.

Проте, обов`язок доказування покладається на сторону, яка стверджує факт (ст. 81 ЦПК України), а саме відповідач стверджує про наявність договорів, отже він має довести їх існування.

Відмова або нездатність відповідача надати оригінали договорів оренди свідчить про відсутність належного доказу укладення правочину, що ставить під сумнів законність реєстрації права оренди.

Виходячи із наведеного, оскільки відповідач не надав суду оригіналів договорів оренди землі №№ 288 та 289 від 15 травня 2024 року, проведення почеркознавчої експертизи з метою встановлення належності чи неналежності підписів ОСОБА_1 є неможливим.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 17 січня 2022 року, у справі № 687/358/20, провадження № 61-8698св21, ненадання відповідачем оригіналу договору оренди, існування якого заперечує позивач, підтверджує відсутність такого договору, оскільки це відповідає положенням ч.4 ст. 81 ЦПК України, якою передбачено, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

В той же час, суд критично ставиться до таких пояснень відповідача, оскільки незаперечним фактом є вимога закону про обов`язковість письмової форми договору оренди землі. Саме оригінал такого договору, підписаний його сторонами, є належним доказом вчинення цього правочину і може підтвердити або спростувати реальне волевиявлення сторін правочину та їх згоди щодо його істотних умов.

Позивачем підтверджено витягом із бази даних «youcontrol» (а.с.25) (https://youcontrol.com.ua/catalog/company_details/38580516/), а стороною відповідача не заперечувалось, що ТОВ «Логістик А» є діючим зареєстрованим суб`єктом господарювання із статутним капіталом 15 000 000 грн., основним видом діяльності якого є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур.

У своїй діяльності відповідач є платником податків, користується земельними ділянками, а отже для ньогооригінал договору оренди землі є первинним документом, яким підтверджуються активи суб`єкта господарювання, вчинені ним господарські операції, зміни у активах та господарських операціях, в той же час орендовані земельні ділянки та доходи від оренди є об`єктами оподаткування.

Обов`язок зберігати оригінал договору оренди земельної ділянки покладається на суб`єкта господарювання (орендаря) як на вимогу податкового законодавства (ст.ст.44, 85 ПКУ), так і згідно із Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (ст.ст. 8 і 9), де договір визнається первинним документом, що підтверджує господарську операцію. Окрім того, дані норми та загальні правила діловодства та документообігу (зокрема, Перелік, затверджений наказом Мін`юсту №578/5 від 12 квітня 2012 року) передбачають тривале зберігання документів (3, 5, 10 років), які підтверджують правовідносини. При цьому обчислення строків зберігання договорів пов`язується не моментом укладення правочину, а строком, що настає після закінчення його дії.

Таким чином, ненадання відповідачем оригіналів договорів оренди не може бути виправдане посиланням на відсутність обов`язку їх зберігання. Така позиція суперечить законодавству та усталеній практиці ведення бухгалтерського і податкового обліку, а також унеможливлює підтвердження факту укладення правочину та правових підстав користування землею.

Щодо фактичних обставин укладення договорів №№ 288 та 289 від 15 травня 2024 року, відповідачем також не надано суду жодного доказу підготовки до укладення договорів, листування, переписки з позивачем, сплати орендної плати, тощо. Не заявлено жодного свідка, який би міг підтвердити факти домовленостей щодо обставин укладання договорів, їх підготовки, підписання чи виконання.

Відповідач фактично самоусунувся від процесу доказування у справі, обравши для себе пасивний спосіб захисту в порушення приписів, визначених ч.ч. 1 та 4 ст.81 ЦПК України.

Отже, в ході розгляду справи суд встановив, що відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження укладення між сторонами договорів оренди землі №№ 288 і 289 від 15 травня 2024 року. Відповідач не виконав обов`язок доказування, не надав оригінали спірних договорів та проігнорував ухвали суду про витребування доказів, що унеможливило проведення почеркознавчої експертизи.

Пояснення представника відповідача про незобов`язаність зберігати оригінали договорів є необґрунтованими, оскільки відповідно до законодавства саме ці документи є первинними бухгалтерськими документами, які підлягають обов`язковому зберіганню. Відсутність оригіналів та інших належних доказів не дає підстав вважати, що договори оренди були укладені.

Таким чином, суд дійшов висновку про недоведеність факту укладення договорів оренди, що виключає наявність у відповідача правових підстав для користування земельними ділянками, які належать позивачеві.

Разом з тим за викладених обставин, оцінюючи пропорційність втручання у право сторін у цій справі, суд зважає, що право власності превалює над правом оренди.

На підставі ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Вирішуючи спір, суд приходить до висновку, що ТОВ «Логістик А» не спростувало твердження позивача про те, що оспорювані договори оренди земельних ділянок №№ 288 та 289 від 15 травня 2024 року позивач ОСОБА_1 не укладав із відповідачем, факт реєстрації права оренди земельних ділянок на підставі спірних договорів не є підтвердженням волевиявлення позивача на їх укладення, а отже, спірні земельні ділянки підлягають поверненню позивачу, оскільки знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав, та наявні підстави для усунення перешкод позивачу у користуванні та розпорядженні належними йому земельними ділянками з кадастровими номерами: :00:001:0729, площею 3,0222 га, та :00:001:0294, площею 2,8029 га, які знаходяться на території Льотничівської сільської ради Володимирського району Волинської області.

За даних умов суд прийшов до висновку про підставність позовних вимог ОСОБА_1 в частині зобов`язання ТОВ «Логістик А» утриматись від вчинення перешкод позивачу у здійсненні права приватної власності щодо належних йому земельних ділянок та повернення їх повернення йому, як безпідставно набутих.

Щодо позовної вимоги про скасування державної реєстрації права оренди земельних ділянок.

Матеріали справи дозволяють зробити висновок про те, що позивач ОСОБА_1 обгрунтоване вважає себе позбавленим права володіння, розпорядження та користування належними йому земельними ділянками внаслідок того, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на них зареєстроване інше речове право, підставою реєстрації якого стали договори оренди землі №№ 288 та 289 від 15 травня 2024 року. За наявності запису про реєстрацію права оренди, позивач позбавлений права ці ділянки здати в оренду, продати, використовувати їх на власний розсуд іншим чином. Отже, такий запис про державну реєстрацію права оренди землі створює перешкоди позивачу у здійсненні ним права власності. При цьому, з інформації з Державного реєстру речових прав вбачається, що суб`єктом іншого речового права є відповідач ТОВ «Логістик А» (орендар).

Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи. Про це зазначила Велика Палата Верховного Суду у справі № 916/1415/19.

На підставі п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, державній реєстрації права оренди землі має обов`язково передувати факт вчинення правочину (укладення письмового договору оренди землі), який підлягає обов`язковій реєстрації.

Без укладення письмового договору оренди землі, його державна реєстрація суперечить закону.

За змістом частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV державний реєстратор, зокрема: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Згідно зі статтею 11 Закону № 1952-IV, державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви. Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Згідно з пунктом 40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», іншими законами України та цим Порядком.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону № 1952-IV (в редакції, чинній з 16 січня 2020 року,) визначено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та враховуючи дійсний зміст правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки.

Ефективним способом захисту та таким, що забезпечує реальне відновлення порушеного права у випадку реєстрації неукладеного між сторонами договору оренди, є усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом скасування державної реєстрації.

Такі ж за змістом правові висновки у аналогічних правовідносинах викладені у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 385/342/23, постановах Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 385/342/23, від 20 березня 2024 року у справі № 385/35/23, від 10 квітня 2024 року у справах № 385/405/23, № 385/340/23 і № 385/273/23, від 17 квітня 2024 року у справі № 385/291/23, від 22 травня 2024 року у справі № 385/350/23 щодо вирішення спорів про скасування державної реєстрації договору оренди землі.

На переконання суду, вирішуючи питання про найбільш ефективний спосіб захисту прав позивача, аналіз положень частини 3 статті 26 Закону № 1952-IV дає підстави скасувати державну реєстрацію незаконного права на оренду землі, якщо судовим рішенням скасовані документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав (договори оренди землі №№ 288 та 289 від 15 травня 2024 року), або скасована державна реєстрація безпідставного права оренди землі, шляхом припинення права оренди земельної ділянки.

Таким чином, оскільки ТОВ «Логістик А», оскільки не спростувало доводів позивача ОСОБА_1 про непідписання ним спірних договорів оренди суд прийшов до висновку про неукладення цього правочину та наявність правових підстав для задоволення позову для реального відновлення порушеного права позивача.

Реєстрація неукладених між сторонами договорів оренди землі №№ 288 та 289 від 15 травня 2024 року порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження належними йому земельними ділянками.

Отже, реєстрація права оренди ТОВ «Логістик А» на вищевказані земельні ділянки на підставі договорів оренди №№ 288 та 289 від 15 травня 2024 року, коли такі угоди ОСОБА_1 фактично не підписувались, тобто цей правочин є неукладеним, не відповідає вимогам закону.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 05.08.2020 у справі № 125/702/17 та від 19.08.2020 у справі №387/970/17.

Враховуючи вказане вище, суд також дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині вимог про скасування державної реєстрації оренди землі за договорами №№ 288 та 289 від 15 травня 2024 року укладених між ОСОБА_1 та ТОВ «Логістик А» 15 травня 2024 року.

Щодо судових витрат.

На підставі ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» (а.с.7).

Позовні вимоги позивача задоволені повністю, а саме: три позовні вимоги немайнового характеру. Тому слід стягнути з відповідача на користь держави на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір в розмірі 3633, 60 грн. (1211,20 грн. х 3).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 77-81, 141,258-259, 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Логістик А» про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками та скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки - задовольнити повністю.

Зобов`язати товариство з обмеженою відповідальністю «Логістик А» не чинити ОСОБА_1 перешкод у здійсненні права приватної власності щодо земельних ділянок з кадастровими номерами: :00:001:0729, площею 3,0222 га, та :00:001:0294, площею 2,8029 га, які знаходяться на території Льотничівської сільської ради Володимирського району Волинської області.

Зобов`язати товариство з обмеженою відповідальністю «Логістик А» повернути ОСОБА_1 безпідставно набуті земельні ділянки з кадастровими номерами: :00:001:0729, площею 3,0222 га, та :00:001:0294, площею 2,8029 га, які знаходяться на території Льотничівської сільської ради Володимирського району Волинської області.

Скасувати державну реєстрацію права оренди товариства з обмеженою відповідальністю «Логістик А» земельних ділянок з кадастровими номерами: :00:001:0729, площею 3,0222 га, та :00:001:0294, площею 2,8029 га, які знаходяться на території Льотничівської сільської ради Володимирського району Волинської області, вчинену 11 червня 2024 року, індексні номери: 55442131 та 55443609 на підставі договорів №№ 288 та 289 від 11 травня 2024 року, укладених між товариством з обмеженою відповідальністю «Логістик А» та ОСОБА_1 .

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Логістик А» на користь держави судовий збір в розмірі 3633 грн. (три тисячі шістсот тридцять три) грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення безпосередньо до Волинського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 21 травня 2025 року.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1

Відповідач: товариство з обмеженою відповідальністю «Логістик А», , адреса: 44700, Волинська область, м. Володимир, вул. Жежко Ганни, 9

Суддя Володимирського міського суду Волинської області Ігор ВІТЕР