Провадження №22-ц/824/7533/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про звільнення від сплати пені за прострочення зі сплати аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначає, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14.04.2021 року по справі №761/31045/20 з ОСОБА_2 на її користь на утримання сина стягнуті аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх його видів заробітку відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01.10.2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Вказує, що Шевченківським ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) державним виконавцем Коваленко Є.І. відкрито виконавче провадження ВП НОМЕР_1. Позивач стверджувала, що відповідач сплачував аліменти, але починаючи з жовтня 2022 року аліменти не сплачує, у зв`язку з чим виникла заборгованість по аліментах з жовтня 2022 року по вересень 2023 року в розмірі 58950,59 грн. та пеня за період з жовтня 2022 року по вересень 2023 року складає 57 895,02 грн.

З урахуванням заяви про зміну позовних вимог позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь неустойку (пеню) в розмірі 57 895, 02 грн. за несвоєчасну сплату аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

21 лютого 2024 року відповідач подав зустрічний позов до ОСОБА_1 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам.

Зустрічний позов мотивований тим, що у вказаний період, за який була нарахована заборгованість, син проживав з ОСОБА_2 та перебував на його повному утриманні. У вказаний період син ходив до «Спеціалізованої шкоди № 2 ім. Д. Карбишева з поглибленим вивченням предметів природного циклу», яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з довідки № 02-07/15, виданої 13.02.2024 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 09.09.2021 року по 30.06.2023 року був зарахований та навчався в Спеціалізованій школі № 2 ім. Д. Карбишева з поглибленим вивченням предметів природного циклу. За період навчання в Спеціалізованій школі № 2 ім. Д. Карбишева з поглибленим вивченням предметів природного циклу мати ОСОБА_1 в шкільному житті дитини участі не брала, контакт зі школою не підтримувала, успішністю дитини не цікавилась, з учителями не спілкувалась, батьківські збори не відвідувала. Дитину до школи готували і збирали батько або бабуся з дідусем. На виклики до школи приходив лише батько. В жовтні 2022 року відповідач звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 про припинення стягнення аліментів. Вказує, що в кінці навчального 2022/2023 року ОСОБА_1 забрала до себе дитину. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 02.11.2023 року його позовну заяву до ОСОБА_4 про припинення стягнення аліментів, залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Зазначає, що після воєнного вторгнення країни агресора на територію України, він залишився без роботи та відповідно без доходу, однак з жовтня 2023 року працевлаштувався та сплачує аліменти на утримання сина. Зважаючи на те, що дитина проживала з ним та перебувала на його повному утриманні в період з жовтня 2022 року по квітень 2023 року, не можна вважати, що він ухилявся від сплати аліментів. Крім того, на підтвердження відсутності боргу за аліментам за спірний період, ОСОБА_3 12.02.2024 року було подано до Шевченківського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) заяву про отримання довідки про наявність заборгованості за виконавчим провадженням ВП НОМЕР_1. Однак, такої довідки державним виконавцем надано не було.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 24 квітня 2024 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про звільнення від сплати заборгованості по аліментам до спільного розгляду в одному провадженні з цивільною справою за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів залишено без задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про звільнення від сплати пені за прострочення зі сплати аліментів задоволено, звільнено ОСОБА_2 від сплати пені за прострочення зі сплати аліментів за період з жовтня 2022 року по квітень 2023 року.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 31 січня 2025 року позивач за первісним позовом подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.

У зв`язку з цим апелянт просила оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісний позов та стягнути з відповідача на її користь неустойку (пеню) в розмірі 57 895,02 грн. за несвоєчасну сплату аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зустрічну позовну заяву залишити без задоволення.

20 березня 2025 року до апеляційного суду від відповідача за первісним позовом надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

У судове засідання, призначене на 17.04.2025 року, з`явилися представник позивача та представник відповідача.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків:

Судом встановлено, що 23.06.2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Києва зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що було складено актовий запис №554.

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14.04.2021 року шлюб між сторонами розірвано та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх його видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01.10.2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

Постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваленком Є.І. відкрито виконавче провадження ВП НОМЕР_1.

Станом на 17.07.2024 року за період з жовтня 2020 року по червень 2024 року державним виконавцем, відповідно, розрахована заборгованість платника по аліментах в розмірі 13 914,16 грн.

За період з жовтня 2022 року по вересень 2023 року позивачем за первісним позовом визначена пеня по аліментах в розмірі 57 895,02 грн.

У період з вересня 2021 року по червень 2023 року неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав та перебував на утриманні батька ОСОБА_2 та батьків останнього.

Як убачається з довідки, виданої ОСОБА_2 , за підписом директора «Спеціалізованої школи №2 ім. Д. Карбишева з поглибленим вивченням предметів природного циклу» №02-07/63 від 11.05.2023 року, мати неповнолітнього ОСОБА_3 - ОСОБА_1 контакту зі школою не підтримує, успішністю дитини не цікавиться, з учителями не спілкується, батьківські збори не відвідує. Дитину до школи готують і забирають батько або бабуся з дідусем, на виклики до школи приходить тільки батько.

Відповідно до довідки, виданої ОСОБА_2 , за підписом директора «Спеціалізованої школи №2 ім. Д. Карбишева з поглибленим вивченням предметів природного циклу» №02-07/15 від 13.02.2024 року, ОСОБА_3 , учень 9-А класу, навчання в школі з 09.09.2021 року, зарахований до 7-А класу, відрахований із школи 30.06.2023 року до Комунального закладу «Софіївсько-Борщагівський ліцей» Бучанського району Київської області.

Як убачається з Акту про фактичне проживання незареєстрованих осіб у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 від 19.01.2022 року за підписом майстра т/д № 1 Смолик В.В. , майстра р/д Мельник В.М. , бригадира т/д № 1 Шиліна О.М. , на час обстеження встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за вищевказаною адресою не зареєстрований, але проживає разом з батьком ОСОБА_2 .

Крім того, на утримання сина ОСОБА_2 було перераховано аліменти по виконавчому провадженню ВП НОМЕР_1 на утримання сина, а саме: 07.10.2021 року у розмірі 20 000,00 грн., 26.10.2021 року у розмірі 5 800,00 грн., 01.02.2022 року у розмірі 3 000,00 грн., 23.02.2022 року у розмірі 1 500,00 грн., 29.06.2022 року у розмірі 3000,00 грн., 10.08.2022 року у розмірі 3000,00 грн., 28.09.2022 року у розмірі 3000,00 грн., 01.12.2023 року у розмірі 9000,00 грн., зазначене підтверджується випискою з АТ КБ «Приватбанк».

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість доводів в тому числі і щодо доведення проживання дитини з відповідачем, фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції щодо доведення проживання дитини до червня 2023 року з відповідачем.

У свою чергу це обумовлює відсутність підстав для нарахування та стягнення з відповідача пені за несплату аліментів на утримання дитини за цей період.

Апелянт також зазначала про неналежність позиції суду, який встановив, що дитина до червня 2023 року проживала з відповідачем, однак при цьому звільнив останнього від пені по сплаті аліментів аж до вересня 2023 року.

Колегія суддів не може прийняти зазначену позицію апелянта.

Позивач подала первісний позов про стягнення пені за несплату аліментів за період з жовтня 2022 року по квітень 2023 року.

У свою чергу відповідач подав зустрічний позов про звільнення від сплати пені, заборгованості по сплаті аліментів за цей же період.

В подальшому в ході розгляду справи позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог, а саме було збільшено період нарахування пені, зокрема по вересень 2023 року включно.

Хоча суд першої інстанції і не ухвалив окремого процесуального рішення про прийняття до розгляду заяви про збільшення позовних вимог, однак фактично таку заяву прийняв до розгляду , здійснював розгляд в межах збільшення позовних вимог і відповідним чином ухвалив рішення в межах таких збільшених вимог.

При цьому зустрічний позов не змінювався.

За результатами розгляду справи саме у зв`язку з тим, що дитина проживала разом з батьком включно по червень 2023 року, суд і задовольнив зустрічний позов в повному обсязі.

Також суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову за період з червня 2023 року по вересень 2023 р, однак вже з інших підстав. Зокрема, право на стягнення з платника аліментів пені у разі виникнення заборгованості виникає саме у випадку, коли така заборгованість з аліментів виникла з вини особи, яка зобов`язана їх сплачувати (ст.196 Сімейного кодексу України).

В ході розгляду справи суд першої інстанції розглянув доводи відповідача щодо того, що заборгованість виникала не його вини, визнав такі доводи обґрунтованими і вважав заборгованість такою, що утворилася з незалежних від відповідача причин.

При цьому доводи апеляційної скарги не містять критики вищевказаного висновку суду, відтак по суті дане питання не входить до предмету оскарження.

З урахуванням наведеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько