П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2025 року

м. Рівне

Справа № 568/525/15-ц

Провадження № 22-ц/4815/743/25

Головуючий у Радивилівському районному суді

Рівненської області: суддя Троцюк В.О.

Час, дата і місце постановлення ухвали суду першої інстанції

(вступної та резолютивної частин):

о 14 год. 09 хв. 17 березня 2025 року в м. Радивилів

Дубенського району Рівненської області

Повний текст ухвали складено: 19 березня 2025 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" адвоката Сокуренко Наталії Вікторівни на ухвалу Радивилівського районного суду Рівненської області від 17 березня 2025 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У квітні 2015 року Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі АТ КБ "Приватбанк") звернулося з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № ROWWGA від 29 липня 2008 року в розмірі 37 288,31 долара США, що за курсом, установленим розпорядженням Національного банку України від 24 березня 2015 року, становило 868 071,89 гривні.

17 березня 2025 року до суду першої інстанції надійшло клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішеннями Радивилівського районного суду Рівненської області у справах № 568/2044/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , АТ КБ "Приватбанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_2 , про визнання кредитного договору недійсним; № 568/1926/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , АТ КБ "Приватбанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_2 , про визнання кредитного договору недійсним.

Клопотання обґрунтоване тим, що предметом спору в зазначених справах є визнання недійсним кредитного договору, за яким АТ КБ "Приватбанк" просить стягнути заборгованість. На думку відповідача, між цими справами існує матеріально-правовий зв`язок, оскільки факти, встановлені у справах про визнання кредитного договору недійсним, матимуть преюдиційне значення для справи, що розглядається.

Ухвалою Радивилівського районного суду Рівненської області від 17 березня 2025 року клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі задоволено.

Провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішеннями Радивилівського районного суду Рівненської області у справах № 568/2044/24 та № 568/1926/24 про визнання кредитного договору недійсним.

Приходячи до такого висновку, суд виходив із того, що розгляд справи про стягнення заборгованості є неможливим до набрання законної сили відповідними рішеннями, оскільки ці справи взаємопов`язані, а ухвалені рішення можуть вплинути на права та обов`язки сторін.

На ухвалу суду представником АТ КБ "Приватбанк" адвокатом Сокуренко Н.В. подано апеляційну скаргу, де вказано про її незаконність і необґрунтованість через невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи та порушення норм процесуального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зверталася увага на те, що справа розглядається з 2015 року, а систематичні дії відповідачів, спрямовані на зупинення провадження з різних підстав, мають на меті порушення строків її розгляду та ухилення від виконання кредитних зобов`язань, що є зловживанням процесуальними правами. Так, 07 вересня 2015 року провадження у справі було зупинене до розгляду справи № 568/984/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 про визнання припиненим договору поруки, однак у позові було відмовлено. 15 серпня 2016 року за клопотанням відповідача провадження зупинено на час проведення судово-економічної експертизи, яка не була проведена у зв`язку з поверненням матеріалів експертом. 08 липня 2022 року судом відмовлено у задоволенні чергового клопотання про зупинення провадження. 20 квітня 2023 року провадження було зупинено у зв`язку з відрядженням відповідача, але у задоволенні іншого клопотання про зупинення провадження до вирішення справи про визнання недійсним договору іпотеки відмовлено. Вп`яте 17 березня 2025 року ОСОБА_1 подав чергове клопотання про зупинення провадження, за результатами розгляду якого винесено оскаржувану ухвалу.

Заявник вважає, що пред`явлення взаємних позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у справах № 568/2044/24 і № 568/1926/24 на тих самих підставах (відсутність згоди подружжя на укладення договору) є черговою спробою затягування розгляду справи про стягнення заборгованості. Отже, всупереч ст. 44 ЦПК України відповідачі недобросовісно користуються процесуальними правами та зловживають ними. Як зазначено в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, ініціювання спору про недійсність договору не з метою захисту прав, а задля ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим.

З огляду на викладене просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та передати справу до Радивилівського районного суду для подальшого розгляду.

У поданому відзиві ОСОБА_1 просить залишити оскаржувану ухвалу без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Згідно з п.6 ч.1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом учинення процесуальних дій під час судового розгляду з визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і передбачити усунення яких неможливо.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, даними в пункті 33 постанови "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року №2, визначаючи наявність передбачених статтею 201 ЦПК України (аналогічна норма міститься в ст. 251 ЦПК України в редакції 2017 року), за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, як зазначено у пункті 4 частини першої цієї статті - неможливість розгляду цивільної справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, застосовується у тому разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Верховний Суд України у справі № 6-1957цс16 (постанова від 01 лютого 2017 року) вказував, що вирішуючи питання про зупинення провадження у справі, суд повинен враховувати, що зупинення провадження у цивільній справі з мотивів наявності іншої справи, може мати місце тільки в тому разі, коли лише в тій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав вимог у даній справі чи умов, від яких залежить можливість її розгляду, і з`ясувати, чи дійсно від наслідків розгляду зазначеної цивільної справи залежить прийняття рішення у цій цивільній справі.

Визначаючи наявність підстав, передбачених п.6 ч.1 ст. 251 ЦПК України, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі застосовується у тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду, і встановити ці обставини у даній справі неможливо.

Проте суд дійшов хибного висновку про необхідність зупинення провадження у справі до розгляду іншої.

У справі, яка переглядається, суть спірних правовідносин полягає у стягненні заборгованості за кредитним договором.

У статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

В оцінці поведінки сторін суд має керуватися положеннями ч. 3 ст. 509 ЦК України, за змістом якої зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, що відповідним чином має впливати на порядок та спосіб виконання сторонами власних зобов`язань. За правилом статті 526 цього Кодексу зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно, кожна сторона у договірному зобов`язанні має діяти розсудливо та добросовісно, розуміючи значення своїх дій та приймаючи на себе усі юридичні наслідки таких дій.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а згідно з п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Не менш важливо перед вирішенням питання щодо зупинення провадження в справі, до розгляду іншої, визначитись із характером спірних правовідносин, з`ясувати обставини, перевірити їх доказами, дійти обґрунтованих припущень, що позивачем дійсно обраний ефективний спосіб захисту своїх прав та інтересів і наведені ним обґрунтування спроможні на успіх, а також врахувати лише ймовірності того, що відповідна інформація в іншій справі підтвердиться і матиме істотне значення.

Між тим, судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не мотивовано зв`язок між очікуваними висновками рішення суду у №568/2044/24 і №568/1926/24 договору та предметом спору у справі, що переглядається, не конкретизовано, чому з огляду на характер заявлених вимог неможливо розглянути справу без попереднього розгляду справи про визнання недійсним договору, не зазначено, чому зібрані у справі докази не дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Поготів, межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

Відповідно до ст.ст. 55, 124 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист; юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. У зв`язку із цим суди не повинні допускати випадків, зокрема, необґрунтованого зупинення провадження у справах, зволікання і затягування строків розгляду справ.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).

У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення ЄСПЛ у справі "Фрідлендер проти Франції").

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Очевидно, що зупинення провадження в справі, яке було відкрито у 2015 році до набрання законної сили судовими рішеннями в справах, провадження в яких відкрито лише в 2024 році, тягне за собою істотне порушення принципу розумності строків розгляду справи судом.

Суд попередньої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу та зупиняючи провадження у справі, на зазначені обставини уваги не звернув.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, заслуговують на увагу, адже зупинення провадження у справі суперечить принципу ефективності судового процесу, може призвести до зволікань під час розгляду справи й перешкоджатиме подальшому процесуальному перебігу.

При цьому не заслуговують на увагу посилання Мирончука В.А. на відсутність повноважень представника АТ КБ "Приватбанк" щодо підписання та подання апеляційної скарги, а також на її невідповідність формі та змісту.

Так, повноваження адвоката Сокуренко Н.В. підтверджені належним документом довіреністю, виданою головою правління АТ КБ "Приватбанк", яка відповідає вимогам п. 1 ч. 4 ст. 62 ЦПК України. Водночас положення ст. 365 ЦПК України не містять вимог щодо обов`язкового зазначення у тексті апеляційної скарги статусу особи, що її підписує, вихідного номера документа, дати підписання чи технічних реквізитів, пов`язаних із його формуванням.

Підставою для скасування оскаржуваної ухвали як такої, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції в порядку ст. 379 ЦПК України є порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення процесуального питання.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" адвоката Сокуренко Наталії Вікторівни задовольнити.

Ухвалу Радивилівського районного суду Рівненської області від 17 березня 2025 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків