КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 371/241/17 Головуючий у суді І інстанції Поліщук А.С.
Провадження № 22-ц/824/7750/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Миронівського районного суду Київської області від 22 січня 2025 року, постановленої за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Миронівського районного суду Київської області від 24 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю,

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Миронівського районного суду Київської області від 24 вересня 2018 року у справі № 371/241/17, яким було задоволено позов ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю.

Необхідність перегляду цього судового рішення заявницею обґрунтовується тим, що їй із звіту про незалежну оцінку вартості нерухомого майна - житлового будинку та господарських будівель і споруд, які розташовані по АДРЕСА_1 , № 335 від 07 серпня 2024 року стало відомо про те, що 44,4 кв. м. спірного житлового будинку та господарських споруд вже були в її власності з 1987 року і тільки в результаті реконструкції будинку в 2017 році загальна площа збільшилася до 94,2 кв. м, тобто на 49,8 кв. м. Отже, суд при ухваленні рішення безпідставно визнав спільною сумісною власністю сторін весь будинок.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила рішення Миронівського районного суду Київської області від 24 вересня 2018 року у справі № 371/241/17 скасувати за нововиявленими обставинами та призначити справу до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 22 січня 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, заявниця в особі представника - адвоката Боруха С.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, а справу направити для розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що місцевим судом не надано оцінку та не враховано, що 07 серпня 2024 року на підставі запиту адвоката Боруха С.В. № 12 від 02 серпня 2024 року суб`єкт оціночної діяльності - ФОП ОСОБА_3 виготовив звіт про ринкову вартість нерухомого майна - одного квадратного метра загальної площі житлового чотирикімнатного одноповерхового цегляного будинку (рік побудови 1970, рік реконструкції 2017) літера «А» (загальна площа до реконструкції 44,4 кв. м, житлова площа 19,8 кв. м, загальна площа після реконструкції 94,2 кв. м, житлова площа 44,8 кв. м) та господарських будівель і споруд, які належать на праві приватної власності ОСОБА_1 (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно індексний № 122334201 від 27 квітня 2018 року) і розташовані по АДРЕСА_1 .

Відповідно до зазначеного звіту ринкова вартість одного квадратного метра загальної площі житлового будинку та господарських будівель і споруд, що була визначена з використанням порівняльного методичного підходу у відповідності до Національних стандартів оцінки №№ 1, 2, без ПДВ складає 3 430,00 грн.

Експертом-оцінювачем встановлено і матеріалами справи підтверджено, що на підставі договору купівлі-продажу будинку від 21 серпня 1987 року ОСОБА_1 придбала будинок АДРЕСА_1 , жилою площею 19,8 кв. м, загальною площею до реконструкції 44,4 кв. м.

В результаті розбудови даного будинку 19 квітня 2018 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на цей житловий будинок, який збільшився та став загальною площею 94,2 кв. м та житловою площею 44,8 кв. м, з прибудовами та господарськими спорудами. Тобто спірний будинок збільшився в результаті розбудови на 49,8 кв. м.

Отже, як зазначено у звіті про незалежну оцінку нерухомого майна № 335 від 07 серпня 2024 року, площа спірного будинку збільшена саме в результаті реконструкції 2017 року. Разом з тим, рішенням Миронівського районного суду Київської області від 24 вересня 2018 року спільною сумісною власністю подружжя визнано й ту частину будинку (44,4 кв. м), яка була у приватній власності відповідачки з 1987 року до знайомства з позивачем.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Мильнікової О.М. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що заявниця як у своїй заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, так і в поданій апеляційній скарзі на ухвалу про відмову в задоволенні цієї заяви, намагається підміняти поняття нових обставин та нових доказів, фактично пробуючи повторно переглянути рішення суду, яке набрало законної сили.

Така позиція вказує на бажання сторони відповідачки переоцінити вказані докази і оскаржити рішення суду першої інстанції, що виходить за межі розгляду справи за нововиявленими обставинами, в той час як оцінка доказів, які є в матеріалах справи уже була проведена всіма належними судовими інстанціями, оскільки ця справа до розгляду за нововиявленими обставинами уже переглядалася судом апеляційної інстанції, який залишив рішення суду першої інстанції в силі.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник - адвокат Борух С.В. підтримали апеляційну скаргу та викладені в ній доводи.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Мильнікова О.М. в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників процесу в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Миронівського районного суду Київської області від 24 вересня 2018 року задоволено позов ОСОБА_2 . Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 із ОСОБА_1 з 2004 року по даний час. Визнано індивідуальний житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Миронівського районного суду Київської області від 24 вересня 2018 року змінено шляхом виключення із резолютивної частини рішення посилання на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є подружжям. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд вказаного судового рішення за нововиявленими обставинами, суд першої інстанції виходив із того, що зазначені заявницею обставини не є нововиявленими, вони були відомі відповідачці під час розгляду справи по суті як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції, оскільки вона проживала у спірному будинку та повинна була знати і знала про всі площі будинку як до його реконструкції, так і після реконструкції. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка під час розгляду справи в суді першої інстанції та перегляді рішення суду в суді апеляційної інстанції не могла подати докази, які засвідчують ці факти чи заявити клопотання про їх витребування.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 в якості нововиявлених обставин у даній справі посилалась на отриманий нею доказ - звіт про незалежну оцінку вартості нерухомого майна № 335 від 07 серпня 2024 року, який виготовлений суб`єктом оціночної діяльності - ФОП ОСОБА_3 на підставі запиту адвоката Борух С.В. № 12 від 02 серпня 2024 року.

На думку представника ОСОБА_1 , цим доказом доводиться та обставина, що не весь спірний будинок є спільним сумісним майном сторін, а лише його частина у розмірі 49,8 кв. м, оскільки саме на таку площу збільшився будинок внаслідок його реконструкції під час спільного проживання із ОСОБА_2 .

Проте вичерпний перелік підстав для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами витлумачені в частині другій статті 423 ЦПК України.

Частиною другою вказаної статті визначено, що підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справ; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Вказана норма чітко передбачає підстави для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами, зокрема, істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Чинний ЦПК України містить і перелік підстав, які виключають можливість перегляду судового рішення.

За частиною четвертою статті 423 ЦПК України не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

При перегляді судового рішення за нововиявленими обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову (частина п`ята статті 423 ЦПК України).

Необхідними умовами нововиявлених обставин є те, що підстави повинні виникнути після ухвалення рішення у справі (істотні обставини стали відомі стороні після ухвалення рішення, скасовано рішення, яке стало підставою для ухвалення іншого рішення, встановлені факти завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів після ухвалення незаконного рішення, тощо).

Колегія суддів враховує, що необхідними ознаками існування нововиявлених обставин є одночасна наявність таких трьох умов: по-перше, їх існування на час розгляду справи, по-друге, те, що ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи, по-третє, істотність даних обставин для розгляду справи (тобто коли врахування їх судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте). Необхідно чітко розрізняти поняття нововиявленої обставини (як факту) і нового доказу (як підтвердження факту); так, не можуть вважатися такими обставинами подані учасником судового процесу листи, накладні, розрахунки, акти тощо, які за своєю правовою природою є саме новими доказами.

Отже, підставою перегляду будь-якого судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами є те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, а заявник не знав про неї та, відповідно, не міг надати суду дані про неї.

Подібного висновку щодо застосування норм права дійшов Верховний Суд у постановах від 17 березня 2021 року у справі № 757/31348/15-ц та від 14 квітня 2021 року у справі № 569/14416/17.

ЄСПЛ у рішенні від 18 листопада 2004 року в справі «Правєдная проти Росії» зазначив, що одним із аспектів принципу верховенства права є принцип правової певності, який, окрім іншого, передбачає, що, якщо суд ухвалив остаточне рішення по суті спору, таке рішення не може бути піддане перегляду. Цей принцип встановлює, що жодна сторона не вправі ставити питання про перегляд остаточного судового рішення, яке набрало законної сили, лише задля нового судового розгляду і нового рішення по суті. Відхилення від цього принципу допустимі лише за наявності виняткових обставин. Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні, а також те, що цей доказ є вирішальним.

Тобто, істотними обставинами справи вважаються ті, які можуть вплинути на рішення суду, яке набрало законної сили, а це, передусім, ті, що взагалі не були предметом розгляду у даній цивільній справі, у зв`язку з тим, що вони не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою на час розгляду справи.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції в тому, що надані заявницею докази могли і були відомі ОСОБА_1 на час розгляду цивільної справи № 371/241/17 по суті спору.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що обставини, на які посилається ОСОБА_1 не є нововиявленими у розумінні статті 423 ЦПК України, оскільки наведені заявницею факти і надані на їх підтвердження докази були відомі ОСОБА_1 на час ухвалення рішення, яке остання просила переглянути.

Неналежне виконання сторонами своїх процесуальних обов`язків, в тому числі і неподання суду усіх доказів, збирання нових доказів після розгляду справи, на думку колегії суддів, не є підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.

У рішенні ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року «Христов проти України», заява № 24465/04, Європейський суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка зокрема проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності (res judicata), згідно з яким жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.

ЄСПЛ зазначив, що перегляд рішення, яке набрало законної сили, не повинне фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (Ponomaryov v. Ukraine, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормою права, яка підлягає застосуванню, у зв`язку з чим дійшов цілком законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Миронівського районного суду Київської області від 24 вересня 2018 року у справі № 371/241/17.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм чинного законодавства та фактично зводяться до незгоди з висновками, які суди зробили під час первинного розгляду цієї справи у двох судових інстанціях.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального і процесуального законодавства та обґрунтовані підстави для її скасування відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого заявницею судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Миронівського районного суду Київської області від 22 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 травня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній