Номер провадження 2-др/754/28/25
ДОДАКОВА У Х В А Л А
19 травня 2025 року м. Київ
Деснянський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Коваленко І.І.
за участю секретаря судового засідання Донець Ю.Г.
розглянув у відкритому судовому засіданні заяву про ухвалення додаткового рішення щодо судових витрат у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, ціна позову 1 494 512 грн,
11 жовтня 2024 року Позивач звернувся до Суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з нею боргу в сумі 36 287 дол. США.
В уточненій позовній заяві, що подана 19 листопада 2024 року, Позивач просив стягнути з Відповідачки борг в сумі 33 226 дол. США.
Позовна заява обґрунтована тим, що Відповідачка не повністю сплатила свій борг за розпискою від 29 грудня 2018 року, який становив 43 344 долари США та мав бути повернений до 1 травня 2009 року. Неповне погашення боргу, на думку Позивача, сталося через те, що Відповідачка здійснювала виплати в гривні на виконання рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 листопада 2009 року у справі № 2-3449/2009 (про стягнення з неї 368 308,00 грн боргу та 1 950,00 грн судових витрат на користь ОСОБА_1 ). Виплачена в гривнях сума не покрила фактичний розмір боргу в доларовому еквіваленті.
Представник Відповідачки 26 листопада 2025 року подав відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що рішення (заочне) Деснянського суду міста Києва від 19 листопада 2009 р. у справі № 2-3449/2009 фактично виконано, що підтверджує постанова від 02 листопада 2023 р. про закінчення виконавчогопровадження. Відповідачка підкреслює, що Позивач у попередній справі самостійно обрав гривню як валюту зобов`язання та заявив вимоги стягнення боргу саме в національній валюті, що відображено у його процесуальних документах та резолютивній частині судового рішення без будь-якого перерахунку в іноземну валюту. Тому, на її думку, повторне стягнення вже виконаного зобов`язання є неправомірним, а вимоги Позивача є спробою перегляду судового рішення через зміну валютного курсу, що не передбачено законом.
Також представник Відповідачки повідомив, що, керуючись приписами пункту 2 частини восьмої статті 141 та пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України докази щодо понесених Відповідачкою судових витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, будуть надані після ухвалення судом судового рішення за результатами розгляду справи у строк, встановлений законом.
11 грудня 2024 року судове засідання не відбулось з причини відсутності електропостачання.
02 грудня 2024 року представник Відповідача надіслав до Суду засобами поштового зв`язку відповідь на відзив, послався на норму частини другої статті 533 ЦК України та на необхідність урахування висновку Великої Палати Верховного Суду щодо застосування цієї норми у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24).
22 січня 2025 року за результатами підготовчого засідання Суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 19 лютого 2025 року.
17 лютого 2025 року, до початку розгляду по суті, від Позивача надійшла заява про залишення позову без розгляду, шо була надіслана поштою. У заяві Позивач повідомив, що мав бажання особисто бути присутнім на судовому засіданні, надавати повні та достовірні пояснення, які стосуються спору, відповісти на питання, які ставляться судом, а також відповідачкою. Проте через погіршення стану здоров`я Позивач не має можливості прибути в судове засідання, тому зважаючи на те, що з метою уникнення затягування розгляду справи, Позивач, керуючись пунктом 5 частини першої статті 257 ЦПК України, просив залишити позов
Керуючись принципом диспозитивності та правом Позивача до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду (пункт 5 частини першої статті 257 ЦПК України), 19 лютого 2025 року Суд постановив ухвалу, якою позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, залишив без розгляду.
У заяві заявник просить вирішити питання розподілу судових витрат у справі, а саме стягнути з Позивача на користь відповідачки витрати на правову допомогу в сумі 42 000,00 грн.
13 березня 2025 року представник Позивача подав заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення, в яких просить відмовити у задоволенні заявлених вимог, оскільки не доведено необґрунтованості дій Позивача при залишенні позовної заяви без розгляду. Крім того, на думку Позивача, визначений розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 42 000,00 грн з врахуванням залишення позовної заяви без розгляду, не відповідає розумності їхнього розміру з урахуванням не розгляду справи, необхідних процесуальних дій сторони, а тому є необґрунтованим.
Сторони та їх представники в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.
Представник Відповідачки подав заяву про проведення судового засідання без участі Відповідачки та її представника.
Неявка сторони в судове засідання за умов дотримання судом вимоги про повідомлення сторони про призначення заяви до розгляду в судовому засіданні, не перешкоджає розгляду такої заяви та прийняттю відповідного додаткового рішення за наслідком розгляду. Суд розглянув заяву за наявними матеріалами справи.
ОЦІНКА СУДУ
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати (пункт 3 частини першої статті 270 ЦПК України).
Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; (4) зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;
3) розподіл витрат судом (стаття 141 ЦПК України). Подібний висновок викладено у у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21.
Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи (частина перша статті 134 ЦПК України).
Так, на підтвердження понесення судових витрат представник Відповідача надав Суду копію Договору про надання правничої допомоги б/н від 22 листопада 2024 року укладеного між адвокатським об`єднанням "РЕФ ПАРТНЕРС" та ОСОБА_2 .
Детальний опис виконаних робіт (наданих послуг), необхідних для надання правничої допомоги за Договором від 22 листопад 2024 року від 27 лютого 2025 року, включає:
- зустрічі та усні консультації Відповідача з юридичних питань, що виникали у зв`язку із виконанням наданого доручення за договором;
- аналізу (вивчення змісту) позовної заяви ОСОБА_1 про стягнення боргу та доданих до неї документів;
- вивчення змісту судових рішень у справах, на які посилався ОСОБА_1 у позовній заяві про стягнення боргу (судові рішення судів першої, апеляційної на касаційної інстанцій у справах №№ 6-63цс13, 6-79цс14, 6-996цс17 та 363/1834/14);
- безпосередньої підготовки відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 про стягнення боргу;
- формування і направлення іншим учасникам справи та до Деснянського районного суду міста Києва відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 про стягнення боргу;
- аналізу (вивчення змісту) відповіді ОСОБА_1 на відзив;
- вивчення змісту судових рішень у справах, на які посилався ОСОБА_1 у відповіді на відзив (судові рішення суду першої, апеляційної на касаційної інстанції у справі № 500/5194/16);
- безпосередньої підготовки заперечень на відповідь ОСОБА_1 на відзив;
- формування і направлення іншим учасникам справи та до Деснянського районного суду міста Києва заперечень на відповідь ОСОБА_1 відзив.
Адвокатське об`єднання за дорученням та на замовлення ОСОБА_2 належним чином надало, а ОСОБА_2 прийняла надану їй правничу допомогу в розмірі та вартості згідно з Договором від 22 листопада 2024 року відповідно до акту приймання-передачі наданої правничої допомоги від 27 лютого 2025 року за Договором про надання правничої допомоги б/н від 22 листопада 2024 року.
За загальним правилом, визначеним у статті 141 ЦПК України, розподіл судових витрат між сторонами залежить від результатів вирішення спору по суті.
Частина п`ята статті 142 ЦПК України встановлює особливе правило у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду. Зокрема, відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
У випадку, встановленому частиною п`ятою статті 142 ЦПК України, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про залишення позову без розгляду, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу (частина шоста статті 142 ЦПК України).
Зокрема, згідно з частиною дев`ятою статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 (провадження № 12-43гс22) вказано, що:
"7.19. При компенсації правничих витрат відповідача у справі за рахунок позивача із застосуванням частини п`ятої статті 130 ГПК України (частини п`ятої статті 142 ЦПК України) має бути встановлена необґрунтованість дій позивача, пов`язаних з розглядом справи, та необхідність понесення витрат відповідачем з надання правничої допомоги в порушеній позивачем справі (необхідність ознайомлення адвокатом з матеріалами справи, подання відзиву відповідачем у справі, участь адвоката в судових засіданнях, вчинення дій щодо збирання доказів та інше).
7.20. Таким чином, компенсація витрат позивачем за надану правничу допомогу відповідачу у випадку залишення позову без розгляду здійснюється з дотриманням загальних процесуальних гарантій щодо розподілу судових витрат за наслідком розгляду спору по суті, з дотриманням вимог, передбачених частиною п`ятою статті 126, частиною восьмою статті 129 ГПК України (частиною п`ятою статті 137, частиною восьмою статті 141 ЦПК України)".
Суд, ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду щодо порядку компенсації витрат позивачем за надану правничу допомогу відповідачу у випадку залишення позову без розгляду, бере до уваги відмінності у правовому регулюванні за нормами ГПК та ЦПК України.
Так, норма частини шостої статті 130 ГПК України відсилає на необхідність дотримання відповідною стороною вимог частини восьмої статті 129 ГПК, що встановлює порядок подання доказів, не визначає умову дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 129 цього Кодексу ("у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору").
Натомість норма частини шостої статті 142 ЦПК України, що регулює спірні правовідносини, навпаки визначає необхідність дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу, що передбачає, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Ця відмінність є істотною і ураховується Судом.
Отже, Суд виходить з того, що:
-за нормою частини п`ятої статті 142 ЦПК України відповідач має право заявити вимогу про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, за наявності наступної умови: необґрунтованість дій позивача, що призвели до розгляду справи та її подальшого закриття або залишення без розгляду;
-за нормою частини шостої статті 142 ЦПК України суд може вирішити питання про розподіл судових витрат у разі постановлення ухвали про залишення позову без розгляду, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 ЦПК, що передбачає, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Тобто, компенсація судових витрат відповідачу у разі залишення позову без розгляду за заявою позивача можлива, якщо відповідачем заявлено таку вимогу і доведено необґрунтованість дій позивача, що призвели до розгляду справи. Крім того, суд може покласти витрати на позивача незалежно від результату, якщо встановить зловживання процесуальними правами з його боку або якщо спір виник внаслідок його неправильних дій. При цьому, відповідач повинен дотриматися вимог щодо подання доказів понесених витрат.
Щодо необґрунтованих дій позивача, то у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року у справі № 911/3312/21 (провадження № 12-43гс22) вказано, що: "оскільки норма частини п`ятої статті 130 ГПК України (аналогічна норма частини п`ятої статті 142 ГПК України) не встановлює конкретні критерії для оцінки дій позивача на предмет обґрунтованості / необґрунтованості, то таку оцінку слід проводити суду у кожній справі окремо, відповідно до встановлених обставин перебігу спірних правовідносин. Така позиція викладена у додатковій постанові Верховного Суду від 26.05.2022 у справі № 905/460/21".
При цьому відповідачу необхідно довести, а суду при вирішенні питання про компенсацію таких витрат - встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема, але не виключно:
- чи діяв позивач недобросовісно, пред`явивши позов;
- чи систематично протидіяв правильному вирішенню спору;
- чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та - інтересів відповідача;
- чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.
Зокрема, в цій справі Верховний Суд звернув увагу, що установивши, що позивач, звернувшись до суду з позовом, створив відповідачу умови, які викликали необхідність укладення ним договору про надання правничої допомоги, витрачання власного часу та коштів, подання відзиву, пояснень, заперечень, клопотань про призначення судової експертизи; подальше залишення позову без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача після розгляду справи судом протягом 3, 5 років свідчить, що позивач вийшов за межі дійсного змісту свого права та вчинив необґрунтовані дії, чим порушив охоронюваний законодавством баланс між сторонами спору, який має на меті забезпечення збереження майнових прав та інтересів сторони, яка потерпає від фінансових збитків, при цьому забезпечуючи право на стягнення судових витрат з позивача на користь відповідача у передбачуваних законом випадках та у разі настання певних умов, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність підстав для компенсації відповідачеві судових витрат, понесених ним на оплату судової експертизи та професійної правничої допомоги згідно з частиною п`ятою статті 142 ЦПК України.
Цей висновок з огляду на правові наслідки (залишення позову без розгляду внаслідок дій позивача) підлягає врахуванню в цій справі.
Суд визнає, що звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.
Водночас, реалізація цього права покладає на Позивача обов`язки в аспекті дотримання прав інших учасників справи, які вимушені залучати до участі адвоката та нести витрати, пов`язані з розглядом справи.
Суд бере до уваги, що відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, тому, якщо Позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву подав заяву про залишення позову без розгляду (пункт 5 частини першої статті 257 ЦПК України).
Позивач реалізував це право, пояснивши це тим, що мав бажання особисто бути присутнім на судовому засіданні, надавати повні та достовірні пояснення, які стосуються спору, відповісти на питання, які ставляться судом, а також Відповідачкою, проте через погіршення стану здоров`я не має можливості прибути в судове засідання. Заява подана з метою уникнення затягування розгляду справи.
Оцінюючи обґрунтованість дій Позивача, Суд виходить з такого:
1)Позивач був представлений представником, який у підготовчому судовому засіданні не заявляв про намір особистої участі позивача в підготовчому засіданні.
2)справа вже була призначена до судового розгляду, що не узгоджується з позицією Позивача про унеможливлення затягування розгляду справи. Очевидно, що повторне звернення до Суду з аналогічним позовом навпаки збільшить і судові витрати сторін, і строк вирішення цього спору;
3)Позивач, добросовісно маючи намір брати участь у судовому засіданні, мав право замість подання заяви про залишення позову без розгляду, позивач міг скористатися подати клопотання про відкладення судового засідання з наданням належних доказів неможливості явки;
4)надані Позивачем докази (виписний епікриз за липень 2024 року) не підтверджують погане самопочуття та неможливість прибуття в судове засідання в лютому 2024 року (дата, коли справа призначалась розгляду).
Таким чином, у цій справі Позивач не надав жодних переконливих пояснень та не повідомив поважних причин для подання заяви про залишення позову без розгляду, особливо в аспекті перевірки добросовісності його дій щодо подання такої заяви, зважаючи на те, що суд має обов`язок вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями, зміна складу суду.
Суд звертає увагу, що сам факт наявності у Позивача права на таку процесуальну дію (подати заяву про залишення без розгляду) автоматично не означає про обґрунтованість його дій, особливо у контексті розгляду питання про компенсацію Відповідачу витрат, понесених у зв`язку з необґрунтованими діями Позивача.
З обставин цієї справи, Суд визнав відповідні дії необґрунтованими, тому Відповідачка має право на компенсацію своїх витрат.
Посилання Позивача на те, що "подання до суду заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це є його диспозитивним правом", Суд відхиляє, оскільки у постанові від 04 березня 2025 року у справі № 925/574/24 Верховний Суд, розглядаючи аналогічні (тотожні) заперечення скаржника, зробив висновок, що "обставини відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є предметом оцінки у кожному конкретному випадку", що узгоджується з вказаним вище висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові В від 18 грудня 2024 року у справі № 911/3312/21 (провадження № 12-43гс22).
Щодо обґрунтованості розміру витрат на правову допомогу, Суд бере до уваги, що адвокат Відповідачки брав участь у підготовчому судовому засіданні 22 січня 2025 року. 11 грудня 2024 представник Відповідачки прибув до суду для участі в судовому засіданні, проте воно не відбулось з причини відсутності електропостачання. У справі представник Відповідачки подав такі заяви по суті: відзив на позов, заперечення на відзив.
Водночас, зважаючи на те, що розгляд справи закінчено без постановлення судового рішення по суті, такий розмір не розумним та співмірним з обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
Отже, сума судових витрат, заявлена до відшкодування, не перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, їй відповідає, проте обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт є меншим.
Верховний Суд сформулював сталу практику щодо застосування відповідних положень ЦПК України, що у розгляді питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд повинен враховувати, що:
- не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 135 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі№ 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22));
- витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена стороною, чи тільки має бути сплачена (пункти 138, 139 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15, пункт 108 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 листопада 2023 року, справа № 712/4126/22, провадження № 14-123цс23);
- суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 у справі № 826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 775/9215/15-ц);
- під час визначення суми відшкодування суд має керуватись критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та інші).
Суд, оцінюючи докази Відповідачки з метою визначення необхідного фактичного обсягу правової допомоги, встановив, що реальний обсяг виконаних робіт та наданих послуг включає в себе підготовку справи до розгляду (проведення зустрічей та надання усних консультацій Відповідачу з юридичних питань, пов`язаних з виконанням доручення); підготовка та подання Відзиву на позовну заяву; підготовка та подання Заперечень на відповідь на відзив: участь у підготовчому судовому засіданні. Ці дії були необхідні для формування правової позиції Відповідачки та здійснення її захисту на початковій стадії судового процесу.
Водночас, з огляду на заперечення Позивача щодо розумності цих витрат в аспекті конкретних обставин цієї справи, Суд погоджується з аргументами Позивача, що заявлений розмір витрат у сумі 42 000,00 грн є завищеним щодо фактично наданого обсягу правової допомоги та виконаних робіт у контексті незавершеного розгляду справи, а також відсутності у Суду підстав вважати, що у цій справі мало подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер, що могло бути кваліфіковано як зловживання процесуальними правами.
За таких обставин, з огляду на обсяг фактично виконаних робіт, складність справи на початковому етапі, ціну позову та значення справи для Позивача та Відповідачки, а також беручи до уваги аргументи Позивача щодо завищеності витрат, Суд вважає обґрунтованим визначити розмір витрат на правову допомогу, що підлягають компенсації Відповідачу, до 20 000,00 грн, керуючись критеріями, що визначені у частині третій статті 143 ЦПК України.
За висновком Суду, відповідно до конкретних обставин така сума є розумною та співмірною з обсягом фактично наданих адвокатом послуг та виконаних робіт на стадії до залишення позову без розгляду, забезпечуючи справедливий баланс між правом Відповідачки на компенсацію понесених витрат на правову допомогу та правом Позивача ініціювати подачу позову та його завишення без розгляду. У компенсації решти витрат Суд відмовляє.
Керуючись статтями 134, 137, 141,142, 143, 270 ЦПК України, Суд
Заяву Дяченка Ігоря Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , про ухвалення додатково рішення, задовольнити частково.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, зокрема, на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду (частина друга статті 354 ЦПК України).

Через неявку всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення (частина четверта статті 268 ЦПК України), а датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (частина п`ята статті 268 ЦПК України) - 19 травня 2025 року.

Суддя Інна КОВАЛЕНКО