КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/7999/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Позов обґрунтувала тим, що 16 червня 2022 року між сторонами було укладено безвідсотковий договір позики, що підтверджується борговою розпискою ОСОБА_1 , відповідно до умов якого вона передала, а відповідач отримав в борг грошові кошти у розмірі 11 000,00 доларів США та зобов`язався їх повернути за запитом ОСОБА_2 протягом двох тижнів.

На початку травня 2024 року позивачка попередила ОСОБА_1 про необхідність повернення всієї суми коштів для сплати кредиту та покупки нерухомості. 08 травня 2024 року у рахунок часткового повернення боргу відповідач здійснив переказ на її картковий рахунок в сумі 39 683,00 грн, що становило 1 000,00 доларів США. Інша сума позики залишилась неповернутою, що змусило позивачку звернутися до суду за захистом порушеного права.

ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь боргза договором позики у розмірі 10 000,00 доларів США, а також понесені судові витрати.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 листопада 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики (борговою розпискою) від 16 червня 2022 року у розмірі 10 000,00 доларів США, судовий збір у розмірі 4 141,00 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що дослідженими у справі доказами доведено, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики, на вимогу позивачки своєчасно отримані в борг грошові кошти не повернув, а тому має повернути основну суму боргу у розмірі 10 000,00 доларів США.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що він не був повідомлений про пред`явлений до нього позов і відкриття провадження у справі, а також не був викликаний в судове засідання, оскільки виїхав разом із сім`єю за межі України, а надсилання судом повістки про виклик за його колишньою адресою проживання: АДРЕСА_1 , є процесуальним порушенням його прав. Не повідомивши відповідача про пред`явлений до нього позову, суд першої інстанції позбавив його права заперечувати проти позову, заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, пред`явлення зустрічного позову. Своїми процесуальними правами відповідач має намір скористатись в суді апеляційної інстанції.

Щодо звернутих до нього позовних вимог зазначає, що він жодних грошових коштів від позивачки не отримував, ніяких зобов`язань перед позивачкою не мав, правовідносини між ними мали суто комерційний характер, саме сторонами був сумісно закуплений певний товар, а гроші відповідач у борг не отримував.

Позивачка правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась, натомість надіслала свої письмові пояснення на апеляційну скаргу.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, 20 травня 2025 року до суду апеляційної інстанціїзасобами поштового зв`язку надійшла його заява про розгляд справи без його участі, а також клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

ОСОБА_2 та її представник - адвокат Воронюк С.О. в судовому засіданні заперечували проти задоволення клопотання про призначення експертизи, а також проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просили залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Протокольною ухвалою суду апеляційної інстанції клопотання про призначення почеркознавчої експертизи залишено без розгляду, оскільки відповідачем порушений порядок подання відповідних доказів.

При цьому апеляційний суд виходив з того, що порядок подання і дослідження доказів в суді апеляційної інстанції врегульований статтями 356, 359, 365, 367 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 356 ЦПК України в апеляційній скарзі зазначаються, зокрема: нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції; клопотання особи, яка подала скаргу.

Згідно із частиною третьою статті 359 ЦПК України якщо разом з апеляційною скаргою подано заяви чи клопотання, суд в ухвалі про відкриття апеляційного провадження встановлює строк, протягом якого учасники справи мають подати свої заперечення щодо поданих заяв чи клопотань, якщо інше не передбачено цим кодексом.

У відповідності до пункту 6 частини першої, частини другої статті 365 ЦПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду за клопотанням сторін та інших учасників справи вирішує питання про виклик свідків, призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення до участі у справі спеціаліста, перекладача.

Підготовчі дії, визначені пунктами 5, 6 частини першої цієї статті, вчиняються з дотриманням прав всіх учасників справи висловити свої міркування або заперечення щодо їх вчинення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Згідно із частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, цивільним процесуальним законодавством встановлено порядок подання доказів, а саме докази подаються в суді першої інстанції і лише у випадку неможливості сторони надати докази в суді першої інстанції з поважних причин, такі докази можуть бути подані в суді апеляційної інстанції з обґрунтуванням поважності причин неподання їх в місцевому суді.

Разом із тим, причини подання нових доказів в суді апеляційної інстанції, яким є і висновок експерта, має обґрунтовуватись в апеляційній скарзі та вони мають бути подані або про них має бути заявлене до відкриття апеляційного провадження, інша сторона має право висловити свою думку щодо приєднання нового доказу і це питання вирішується суддею-доповідачем на стадії підготовки розгляду справи.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначав, що він має намір скористатись в суді апеляційної інстанції своїм правом на призначення експертизи, оскільки не був присутнім в суді першої інстанції, проте відповідного клопотання разом із апеляційною скаргою до суду не подав, інша сторона своїх міркувань щодо нього суду не надавала. Поважних причин неподання такого клопотання до призначення справи до судового розгляду відповідач не зазначив.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Частиною другої статті 222 ЦПК України передбачено, що суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення позивачки та її представника в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Суд першої інстанції встановив, що 16 червня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики у вигляді складання боргової розписки, згідно якої відповідач отримав від позивачки у борг без сплати відсотків грошові кошти у розмірі 11 000,00 доларів США із поверненням коштів за запитом до двох тижнів (а.с. 62 - оригінал розписки).

Як зазначала позивачка та підтверджується наданою платіжною інструкцією, відповідач 08 травня 2024 року в рахунок погашення безвідсоткового боргу повернув їй частину коштів у розмірі 39 683,00 грн, що на момент повернення за курсом долара США по відношенню до національної валюти - гривні, становило 1 000,00 доларів США (а.с. 19).

01 липня 2024 року позивачка надіслала відповідачу досудову претензію про повернення в добровільному порядку коштів за розпискою (а.с. 20-22).

Таким чином, судом встановлено, що відповідач в порушення умов взятих зобов`язань має заборгованість у розмірі 10 000,00 доларів США.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Щодо доводів апеляційної скарги про неповідомлення відповідача про розгляд справи

Згідно зі статтею 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами.

Положення цього конституційного принципу закріплені у статтях 12, 13 ЦПК України.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента. Повідомлення про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов`язком суду.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 жовтня 2024 року Святошинський районний суд м. Києва постановив ухвалу, якою прийняв позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики до розгляду, відкрив провадження у справі та постановив здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Суд першої інстанції в рішенні зазначив, що копія ухвали про відкриття провадження у справі була направлена сторонам, а відповідачу ще й позовна заява з додатками, які були повернуті до суду з відміткою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 67, 68). Відповідач заяву із запереченнями про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзиву на позовну заяву до суду не направив.

Отже, відповідач не був повідомлений про пред`явлений до нього позов і не зміг скористатись своїм правом на подання відзиву на нього.

Проте, вказана обставина не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачає підставу для скасування судового рішення лише у випадках неповідомлення учасника справи про дату, час та місце судового засідання.

Натомість, у даній справі судове засідання не проводилось, а отже учасники справи не викликались.

Згідно із абзацом 2 частини другої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, а отже правильне по суті судове рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що не кожне допущене судом порушення процедури може істотно впливати на права учасників справи та тягнути порушення гарантій статті 6 Конвенції. Крім того, за змістом цієї статті більшість процесуальних порушень, допущених на одній стадії цивільного процесу, можна виправити на іншій його стадії (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц (пункт 50)).

Своє відношення до позовних вимог та рішення місцевого суду відповідач виклав у апеляційній скарзі, тим самим реалізувавши принцип змагальності. Також відповідач мав можливість надати суду докази, які він не зміг надати до суду першої інстанції з причин не повідомлення його про відкриття провадження у справі.

За таких обставин порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування рішення суду першої інстанції з одночасною відмовою в позові відповідно до вимог статті 376 ЦПК України, апеляційним переглядом не встановлено.

Щодо доводів апеляційної скарги по суті спору

За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України також дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідні правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України містяться в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, та в постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 658/689/17, від 15 листопада 2018 року у справі № 361/5718/16-ц.

При цьому процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Із аналізу змісту оригіналу розписки, написаної 16 червня 2022 року ОСОБА_3 , чітко вбачається, що відповідач отримав грошові кошти в сумі 10 000,00 доларів США від ОСОБА_2 і зобов`язався повернути їх позивачці за її запитом (вимогою) до двох тижнів.

Дослідженням зазначеної розписки установлено, що вона містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання, сторін правочину, отримання грошових коштів в борг у конкретно визначеному розмірі та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення, при цьому написана і підписана власноручно відповідачем .

За таких обставин під час укладення договору позики були дотримані вимоги частини першої статті 1047 ЦК України щодо письмової форми договору позики і щодо складання позичальником розписки, яка засвідчила передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Посилання відповідача на те, що позивачкою не доведено, що між сторонами 16 червня 2022 року дійсно відбулася фактична передача зазначених коштів є безпідставними, оскільки письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Свобода договору полягає у вільному виявленні волі сторін на вступ у договірні відносини. Волевиявлення учасників договору передбачає відсутність жодного тиску з боку контрагента або інших осіб.

З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК України надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

В разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц).

Відповідач під час розгляду справи в апеляційному суді таку презумпцію не спростував, укладений між сторонами правочин не оспорював як по суті, так і у зв`язку з доводами про його безгрошовість (стаття 1051 ЦК України).

Таким чином право вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за договором позики, яке виникло у нього на підставі чинного правочину, презюмується.

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

З урахуванням наведених норм закону та встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов цілком законного і обґрунтованого висновку, що відповідачем порушено зобов`язання щодо своєчасного повернення на вимогу позивачки суми боргу за договором позики (борговою розпискою) від 16 червня 2022 року, а тому з нього на користь позивачки підлягають стягненню грошові кошти в сумі, яка дорівнює невиконаному розміру основного зобов`язання, а саме 10 000,00 доларів США.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а доводи позивачки по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідача.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 листопада 2024 року з мотивів, що зазначені в апеляційній скарзі, а відтак апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а це рішення суду першої інстанції - без змін.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 листопада 2024 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 травня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній