Провадження № 2/484/870/25
Справа № 484/1622/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2025 Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Шикері І.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику учасників справи, у м. Первомайську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просила усунути перешкоди в користуванні житлом за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житла.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі договору дарування від 20.03.1992, посвідченого державним нотаріусом Першої первомайської державної нотаріальної контори за № 2-474, зареєстрованого в Первомайському МБТІ за № 5180 від 23.03.1992, вона є власницею житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . У зазначеному будинку проживає відповідач, який вселився туди разом з її донькою, з якою перебував у шлюбі до 06.12.2021. На прохання виселитись з будинку відповідач реагує сварками та застосуванням фізичного насилля, поводить себе агресивно, в зв`язку з чим, притягався до адміністративної відповідальності, а 19.05.2024 відносно відповідача Первомайським РВП ГУНП в Миколаївській області був застосований термінований заборонений припис. Крім того, 01.08.2023 відповідача було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 126 КК України та винесено обвинувальний вирок. Відповідач є пенсіонером МВС, працездатний, працює неофіційно, продав квартиру у м. Южноукраїнськ, а тому має можливість придбати собі житло, або орендувати його. Посилаючись на те, що відповідач на теперішній час, не є членом її сім`ї і проживає у її будинку без належних правових підстав, просить задовольнити її позов.

На підставі ст.ст.274, 276 ЦПК України справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідачу направлялись копія позовної заяви з додатками, про час та місце розгляду справи, відповідач був повідомлений у встановленому законом порядку, шляхом розміщення оголошення на офіційному вебпорталі Судової влади України, відзиву на позов не подав.

Вирішуючи справу на підставі наявних у ній письмових доказів, суд дійшов висновку про те, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 20.03.1992, посвідченого державним нотаріусом Першої первомайської державної нотаріальної контори за № 2-474, зареєстрованого в Первомайському МБТІ за № 5180 від 23.03.1992, позивач ОСОБА_1 є власницею житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6,7).

З позову вбачається, що відповідач ОСОБА_2 вселився до будинку АДРЕСА_1 , разом з донькою позивачки ОСОБА_3 та онуками, як член сім`ї власника.

Згідно інформації виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області № 1844/3.1-25 від 27.03.2025, відомості про реєстрацію місця проживання відповідача ОСОБА_2 в реєстраційних базах Первомайської ТГ Миколаївської області відсутні (а.с.19).

Рішенням Первомайського міськрайонного суду від 06.12.2021, шлюб, зареєстрований між ОСОБА_2 ОСОБА_3 , було розірвано (а.с.10).

ОСОБА_2 не бажає добровільно виселитись з будинку, на прохання позивачки реагує сварками, застосує фізичне насильство, за що притягався до адміністративної та кримінальної відповідальності (а.с.9,11,12).

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до положень ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч.2 ст. 321 Цивільного кодексу України).

Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст. 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Отже суд дійшов висновку, що з урахуванням того, що відповідач не є власником майна, членом сім`ї власника, а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство, то і використовувати таке майно для проживання не має права.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 03.06.2020 року по справі № 196/476/13-ц, провадження № 61-48206св18.

Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 13 жовтня 2020 року по справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20, зробила наступний висновок: «…Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. …право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України…».

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року по справі № 182/7347/18, провадження № 61-19252св19. В даній Постанові ВС також зазначив, що відповідачі не є членами сім`ї позивача, а тому на них не розповсюджуються положення статті 156 ЖК Української РСР, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку. Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що позивач посилався на те, що він як власник майна відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у користуванні його власністю, зокрема вимагати виселення відповідачів, яким він надав право користування зазначеним житловим приміщенням тимчасово, на період його проживання за межами України.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, суд дійшов висновку, що проживання відповідача в житловому будинку, який на праві власності належить позивачу ОСОБА_1 , перешкоджає останній у користуванні та розпорядженні її майном, в зв`язку з чим позов слід задовольнити у повному обсязі.

В силу вимог ст.. 141 ЦПК України, з відповідача, на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати.

Керуючись ст. ст.259, 263-265, 269, 274-279 ЦПК України,ст. ст.316,328,391 ЦК України, ст. 116 ЖК УРСР, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні житлом ОСОБА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 , з житлового будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого житла.

Стягнути з ОСОБА_2 ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору, в сумі 1211 (однієї тисячі двохсот одинадцяти) грн. 20 коп.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 20.05.2025.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя: І.А.ШИКЕРЯ