ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/126/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про стягнення плати за користування житлом
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Пилипчук Н.П., Шабельнікова С.К.,

за участю секретарів судового засідання Холод М.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 09 лютого 2022 року, по справі № 638/13472/21, за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання,

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (далі - відповідачі) про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачі проживають за адресою: АДРЕСА_1 , є споживачами послуг з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання, які надаються позивачем. У зв`язку з несплатою відповідачами за надані позивачем послуги, утворилася заборгованість в розмірі 107318,59 грн. за період з 01.07.2011 року по 31.07.2021 року.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

На підставі вищевикладеного, КП «ХТМ» просило суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за послуги з теплопостачання в розмірі 107318,59 грн. за період з 01.07.2011 року по 31.07.2021 року, 3 відсотки річних від простроченої суми в розмірі 2213,11 грн. та інфляційні витрати в розмірі 5148,29 грн.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій зазначив, що просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись, причини неявки суду не повідомили. Відзив на позов, а також заяву про розгляд справи за їх відсутності до суду не надали.

Оскільки позивач не заперечував проти заочного вирішення справи, суд провів заочний розгляд справи.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 09 лютого 2022 року позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання осіб: АДРЕСА_1 , на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» (місцезнаходження: м. Харків, вул. Мефодіївська, буд. 11) заборгованість за надані послуги з теплопостачання в розмірі 107318,59 грн. за період з 01.07.2011 року по 30.07.2021 року, 3 відсотки річних від простроченої суми в розмірі 2213,11 грн. та інфляційні витрати в розмірі 5148,29 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання осіб: АДРЕСА_1 , на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» (місцезнаходження: м. Харків, вул. Мефодіївська, буд. 11) судовий збір в розмірі 2270,00 грн. в рівних частках по 756,67 грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі не виконували належним чином свого обов`язку з оплати наданих їм послуг, тому наявні підстави для стягнення з них заборгованості, що утворилась з березня 2011 року у солідарному порядку.

15.04.2024 року ОСОБА_1 подав заяву про перегляд заочного рішення та ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 20 травня 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням 18 червня 2024 року ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

Вказав, що суд він не був належним чином повідомлений про розгляд справи. Посилався на правовий висновок викладений у постанові Верховного суду №295/5011/15-ц від 25 квітня 2018 року. Зауважив, що він був позбавлений можливості заявити клопотання про застосування позовної давності та надати відзив на позовну заяву, що призвело до стягнення заборгованості у розмірі значно більшому, ніж має право стягнути позивач.

Зазначив, що суд задовольнив позовні вимоги без врахування позовної давності. Посилався на правовий висновок викладений у постанові Верховного суду №522/401/15-ц.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, відповідно до ст.ст. 367 ЦПК України дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

Згідно до ст. 263 ЦПК України Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржене рішення суду у повній мірі не відповідає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 12,14,47).

Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» є постачальником послуг з теплопостачання в місті Харкові і надає послуги з теплопостачання в будинку за вказаною адресою.

Договір про надання послуг з теплопостачання між сторонами не укладався.

У відповідності до затверджених тарифів позивач щомісячно виставляв відповідачам рахунки на оплату послуг, однак відповідачі не виконували належним чином свої обов`язки зі своєчасного внесення в повному обсязі плати за отримані комунальні послуги.

Як вбачається з відомостей про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу внаслідок неповної та несвоєчасної сплати послуг за особовим рахунком № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , утворилася заборгованість, яка за період з з 01.07.2011 року по 31.07.2021 року склала 107318,59 грн., 3 відсотки річних (за останні 3 роки з 01.08.2018 року по 31.07.2021 року) 2213,11 грн., інфляційні витрати (за останні 3 роки з 01.08.2018 року по 31.07.2021 року) 5148,29 грн.(а. с. 4-5,6).

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що він не був повідомлений про вказану позовну заяву та її судовий розгляд, внаслідок чого був позбавлений можливості вчасно заявити клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності та надати відзив на позовну заяву.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Тобто, пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачено обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівняно з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року, пункт 26 рішення ЄСПЛ від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03 ).

У пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18) звертається увага на те, що приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц).

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Копія вказаної ухвали судді та позовної заяви з додатками направлялась судом на адресу відповідачів, а також судові повістки про виклик до суду, однак поштові відправлення повернуто до суду без вручення з довідками відділення поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою» та «за закінченням терміну зберігання» (а.с.23-28, 37-46).

За таких обставин, оскільки справу було розглянуто судом за відсутності відповідача ОСОБА_1 , не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (таке повідомлення є обов`язковим), а відповідач ОСОБА_1 обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, тому відповідно до п. 3 .ч. 3 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення по суті спору.

Зазначене відповідає висновкам щодо застосування норм права, що викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21), постановах Верховного Суду від 15 лютого 2023 року в справі № 2-1718/2010 (провадження № 61-5352св22), від 06 березня 2024 року в справі № 755/4205/14 (провадження № 61-3628св23).

При ухваленні нового судового рішення по суті спору апеляційний суд виходить з наступного.

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 319 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

За час дії спірних правовідносин діяли Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV з подальшими змінами, (далі Закон №1875-ІV) та Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року №2189-VIII з подальшими змінами в редакції станом на 17 березня 2020 року ( далі - Закон № 2189-VIII).

Як вбачається з частини першої статті 13 Закону № 1875-ІV, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до положень частин 1, другої та третьої статті 32 Закону № 1875-ІV плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Частиною 1 статті 9 Закону № 2189-VIII передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Пунктом 1 частини 1 Закону № 1875-ІV, пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-VIII передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-ІV, пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону №2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК України.

Частиною шостою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Аналіз вищенаведених положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Матеріали справи свідчать про те, що Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» з 01 липня 2011 року по 31 липня 2021 року надавались ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 послуги з централізованого опалення і підігріву води, які вони повинні оплатити.

З відомості нарахування та оплати за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що за період з 01 липня 2011 року по 31 липня 2021 року включно підприємством нараховувалася щомісячно плата за надані послуги, але відповідачами оплата послуг здійснювалася не регулярно та не в повному обсязі, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 107318,59 грн.

Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості відповідачами до суду не надано. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідачів за надані послуги.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів заборгованості за надані послуги з теплопостачання, що відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачам, матеріали справи не містять.

Щодо заявленого ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Одним з елементів верховенства права є право на справедливий судовий розгляд. Так, згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Внаслідок позбавлення відповідача ОСОБА_1 процесуальної можливості вчасно надати обґрунтований відзив на позов та заяву про застосування наслідків спливу позовної давності - за змістом ст. 367 ЦПК України та передбаченому ст. 11 ЦПК України принципу пропорційності вказані процесуальні права відповідача на змагальний розгляд справи на засадах рівності сторін мають бути поновлені в суді апеляційної інстанції, а тому вказана заява розглядається по суті.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним, зокрема у постановах від 19 вересня 2018 року у справі № 219/5355/14-ц (провадження № 61-2956св18), від 15 січня 2020 року у справі № 199/892/14-ц (провадження № 61-8366св19), від 23 вересня 2020 року у справі № 756/5050/15-ц (провадження № 61-21682св19).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 43 рішення ЄСПЛ від 29 січня 2013 року у справі «Золотас проти Греції (№ 2)»).

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей для подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести в суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним в суді першої інстанції.

Аналогічні за змістом правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 667/7582/15-ц (провадження № 61-303св20), від 31 травня 2021 року у справі № 357/16765/14-ц (провадження № 61-4916св20), від 03 листопада 2021 року у справі № 757/4299/14 (провадження № 61-4353св21).

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

КП "Харківські теплові мережі" здійснило подачу теплової енергії відповідачу по о/р № НОМЕР_2 в повному обсязі.

Відповідачем визнано борг за три роки.

Відповідачем разом з апеляційною скаргою подана заява про застосування наслідків пропуску строків позовної давності (а.с.29).

Оскільки відповідач не був обізнаний про наявність такого спору, не отримував копію позовної заяви та ухвали про відкриття провадження у справі, колегія суддів вважає, що заява про застосування позовної давності має бути прийнята та розглянута судом апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач не виконував свої обов`язки з оплати послуг теплопостачання, які фактично були надані КП «Харківські теплові мережі».

Як свідчать матеріали справи, датою звернення КП «Харківські теплові мережі» із позовною заявою у дійсній справі є серпень 2021 року, а період нарахування заборгованості становить 01.07.2011 по 31.07.2021.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини.

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом, була збільшена за домовленістю сторін на підставі статті 259 ЦК України.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі №679/1136/21.

Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Подібний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22), від 19 квітня 2023 року у справі № 199/782/21 (провадження № 61-1323св23), від 31 травня 2023 року у справі № 938/632/20 (провадження № 61-16716св21).

З цього випливає, що у разі закінчення строку, який припадає на період дії карантину, такий строк продовжується до закінчення дії карантину.

З урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" із відповідачів підлягає стягненню заборгованість за період з 02.04.2017 року по 31.07.2021 року, в межах позовних вимог, розмір якої становить

73586 грн 55 коп.

Установивши, що відповідачі належним чином не виконували своїх обов`язків щодо оплати наданих Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» житлово-комунальних послуг, внаслідок чого за період з 01 липня 2011 року по 31 липня 2021 року у них утворилась заборгованість, однак, враховуючи те, що з даними позовними вимогами підприємство звернулося до суду лише 31 серпня 2021 року колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач не довів наявність поважних причин, з яких пропущено строк звернення до суду з позовом за період з 01 липня 2011 року по 01 квітня 2017 року, а відтак вимога позивача про стягнення заборгованості за цей період заявлена поза межами строку позовної давності, в зв`язку із чим сума заборгованості за цей період не підлягає стягненню, оскільки відповідачем заявлено вимогу про застосування строку позовної давності.

Враховуючи викладене вище, межі заявлених Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» позовних вимог, заяву про застосування позовної давності, продовження визначеного статтею 257 ЦК України строку суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість за надані послуги в межах позовної давності за період з 02 квітня 2017 року по 31 липня 2021 року, яка становить 73586,55 грн.

За змістом ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена ч.2 ст.625 ЦК України.

Саме така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 20 червня 2012 року у справі № 6-68цс12.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з відомості нарахувань інфляційних втрат та 3% річних за останні три роки з 01.08.2018 по 31.07.2021 на адресу: АДРЕСА_1 , боржникам було нараховані інфляційні втрати за час прострочення в сумі 5148 грн 29 коп. та 3% річних у сумі 2213 грн 11 коп. (а.с.6).

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачам, матеріали справи не містять.

При цьому апеляційний суд враховує, що відповідач, як споживач послуг, маючи сумніви щодо обсягу споживання, не зверталася до позивача для взаємозвірки та проведення перерахунку. Доказів її звернення зі скаргами щодо невідповідності температурного режиму в помешканні чи фіксації інших порушень, які могли б вплинути на розмір заборгованості, відповідачем не надано, із зустрічними вимогами відповідач також не зверталася, а тому за правилами ч. 4 ст. 12 ЦПК України несуть ризик настання наслідків із цим пов`язаних.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів заборгованості за надані послуги з теплопостачання, з урахуванням вищевказаних висновків щодо спливу позовної давності, що відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга частковому задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» підлягають задоволенню частково, на 70,58 %, тому сплачений судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1602,16 грн (2270*70,58%) підлягає стягненню з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» в рівних частках по 534,05 грн з кожного.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 також задоволено частково, на 29,42 % відповідно, тому судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1001,75 грн (3405*29,42%) підлягає стягненню з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 .

Шляхом взаємозаліку зазначених сум з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 467,70 грн (1001,75 грн 534,05 грн).

Таким чином, судовий збір в розмірі 467,70 грн підлягає стягненню з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 , а з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 534,05 грн з кожного.

Керуючись ст.ст. 259, ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 09 лютого 2022 року, скасувати.

Позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» за період з 02 квітня 2017 року по 31 липня 2021 року 73586,55 грн заборгованості за послуги з теплопостачання.

В іншій частині позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі залишити без задоволення.

Стягнути з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 467,70 грн судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» судовий збір у розмірі по 534,05 грн з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 19 травня 2025 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді колегії Н.П.Пилипчук.

С.К.Шабельніков.