Справа № 183/6778/24
№ 2/183/968/25
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 травня 2025 року м. Самар
Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Парфьонова Д. О., за участю секретаря судового засідання Моісєєва К. А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про:
-припинення права власності ОСОБА_2 на 1/3 частку житлового будинку садибного типу А1-1, з прибудовою а2, погрібом пг, ганком а3, загальною площею в цілому 44,3 кв. м, житловою площею в цілому 13,7 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами: сарай Б, Г, вбиральня В, огорожа № 1, 2, 6, ворота № 3, хвіртка № 4, колодязь № 5, № 7, замощення І, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
-визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/3 частку житлового будинку садибного типу А1-1, з прибудовою а2, погрібом пг, ганком а3, загальною площею в цілому 44,3 кв. м, житловою площею в цілому 13,7 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами: сарай Б, Г, вбиральня В, огорожа № 1, 2, 6, ворота № 3, хвіртка № 4, колодязь № 5, № 7, замощення І, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
-виплату ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 25 000 гривень 00 копійок, внесених ОСОБА_1 на розрахунковий рахунок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області, в якості компенсації вартості 1/3 частки нерухомого майна,
у червні 2024 року ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до суду з цим позовом.
В обґрунтування позову вказав, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 травня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко Г. В., зареєстрованого в реєстрі за № 529, він, ОСОБА_1 , є власником 2/3 часток житлового будинку садибного типу А1-1, з прибудовою а2, погрібом пг, ганком а3, загальною площею в цілому 44,3 кв. м, житловою площею в цілому 13,7 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами: сарай Б, Г, вбиральня В, огорожа № 1, 2, 6, ворота № 3, хвіртка № 4, колодязь № 5, № 7, замощення І, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Іншим співвласником вказаного житлового будинку у 1/3 частці є відповідачка, ОСОБА_2 .
Позивач зазначає, що відповідачка за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає, участі в утриманні будинку не приймає, не сплачує комунальні послуги. Спільне проживання з відповідачкою за вказаною адресою є неможливим. Позивач наполягає на тому, що частка відповідачки (1/3) у праві спільної часткової власності на житловий будинок, загальною площею 44,3 кв. м, житловою площею 13,7 кв. м, є незначною і не може бути виділена в натурі, 1/3 частка житлового будинку є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим. Крім того, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачки та членам її сім`ї. Вказує, що поняття «незначна частка» є оціночним, тому при вирішенні спору в судовому порядку суд ураховує співвідношення вартості всього майна, часток кожного, тощо.
Постановленою судом ухвалою від 25 липня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче провадження.
Постановленою судом ухвалою від 25 листопада 2024 року задоволено клопотання представниці позивача про долучення доказів у справу, поданих представницею позивача. Повторно направлено запит щодо вказаного представницею позивача нового місця проживання відповідачки. Докази на підтвердження місця проживання відповідачки отримано 08 січня 2025 року.
Постановленою судом ухвалою від 10 грудня 2024 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду.
Постановленою судом ухвалою від 12 травня 2025 року долучено докази у справі в порядку ст. 212. ЦПК України.
Позивач до суду не з`явився, представниця позивача, адвокат Лазуренко І. Ф., надала заяву, в якій просила проводити розгляд справ за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити.
Відповідачка до суду не з`явилася, відзиву на позов не надала. Про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином, у порядку п. 2, ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Поважних причин неявки суду не повідомила.
Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Враховуючи належне повідомлення відповідачки про дату, час і місце судового засідання, повторну неявку відповідачки в судове засідання без поважних без повідомлення причин, неподання нею відзиву, відсутність заперечень позивача, суд вважає за необхідне ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, провівши заочний розгляд справи.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи.
Суд, перевіривши доводи позовної заяви та покладені в її обґрунтування аргументи, перевіривши їх поданими стороною позивача та отриманими судом доказами, висновує таке.
З відповіді Комунального підприємства «Самарівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 08 травня 2025 року № 361/1 вбачається, що відповідно до інвентаризаційної справи, станом на 29 грудня 2012 власниками будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 є:
- ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого 23 січня 1995 року Новомосковською державною нотаріальною конторою за р. № 307, зареєстрованого у БТІ 30 січня 1995 року за р. № Д8 стор. 175 (2/3 част.);
- ОСОБА_5 (мова оригінала) на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 20 квітня 1993 року Новомосковською державною нотаріальною конторою за р. № 4517, зареєстрованого в БТІ 05 травня 1993 року за р. № 1531-12 (1/3 част.).
Технічний опис об`єкта: житловий будинок А1-1 жил. пл. 13,7 кв. м, заг. пл. 44,3 кв.м, глинопл. об. цегл.; сарай Б; вбиральня В; ; сарай Г; огорожа № 1-4, 6; колодязі № 5, 7; замощення І. Згідно з Переліком будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 червня 2017 року № 406, будівництво сараїв Б та Г - не належить до самочинного та не потребує додаткового введення в експлуатацію.
З долученої до відповіді Комунального підприємства «Самарівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради № 361/1 копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 20 квітня 1993 року Новомосковською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого за реєстровим № 4517 вбачається, що Спадкоємцями майна померлого ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , є в рівних частках кожний його донька ОСОБА_2 , що проживає в АДРЕСА_2 . Свідоцтво складається з 1/3 частини житлового будинку з відповідними частками надвірних побудов, який в цілому складається з: житлового глино вального будинку розміром 13,7 кв. м жилої площі з надвірними побудовами: вбиральня, огорожа, колодязь, що знаходяться в АДРЕСА_1 , розташованого на присадибній ділянці 910 кв. м землі держфонду, належного ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Новомосковським міськвиконкомом 08 вересня по реєстру № 1531.
Судом установлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 травня 2024 року, виданого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко Г. В. у спадковій справі № 33/2024, зареєстрованого в реєстрі за № 529, ОСОБА_1 є власником 2/3 часток житлового будинку садибного типу А1-1, з прибудовою а2, погрібом пг, ганком а3, загальною площею в цілому 44,3 кв. м, житловою площею в цілому 13,7 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами: сарай Б, Г, вбиральня В, огорожа № 1, 2, 6, ворота № 3, хвіртка № 4, колодязь № 5, № 7, замощення І, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності набуте в порядку спадкування за законом після смерті матері позивача ОСОБА_8 , з урахуванням частки спадкового майна, від якого на її користь відмовилась ОСОБА_9 , мати спадкодавця /а.с.11/, яка належала померлій ОСОБА_8 на підставі Договору дарування частини жилого будинку, посвідченого 23 січня 1995 року Новомосковською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за реєстром № 307, зареєстрованого 30 січня 1995 року в Новомосковському міському бюро технічної інвентаризації.
15 квітня 2024 року Суб`єктом господарювання, ФОП ОСОБА_10 складено Технічний паспорт житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.11-15, 16, 17, 18-22, 23/, з якого вбачається, що спірний житловий будинок садибного типу в цілому складається з: житлового одноповерхового будинку А1-1, 1951 року побудови, прибудови а2 1951 року побудови, погрібу пг 1951 року побудови, ганку а3 1951 року побудови, в цілому загальною площею 44,3 кв. м, житловою площею 13,7 кв. м; сараю Б 1960 року побудови; сараю Г 1960 року побудови; вбиральні В 1970 року побудови; огорож № 1, 2 1979 року побудови; огорожі № 6 1994 року побудови; воріт № 3 1979 року побудови; хвіртки № 4 1979 року побудови; колодязю № 5 1951 року побудови; колодязю № 7 1994 року побудови; замощення І 1994 року побудови.
Вирішуючи спір суд ураховує таке.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Відповідно до положень ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.
Принцип непорушності права власності означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном закріплений у ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою у праві власності на спільне майно вцілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі.
Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Що стосується існуючої у співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені ст. 364, 365, 367 ЦК України, як способи реалізації цієї правомочності, при здійсненні якої передбачена ч. 4 ст. 358 ЦК України умова не є обов`язковою.
Припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників передбачено у статті 365 ЦК України, якою визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до частини другої статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
Згідно з правовою позицією, наведеною у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
В постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14 Верховний Суд України роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
У висновках щодо застосування норм права, викладених у п. 43 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) роз`яснено, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності».
З наданих суду свідоцтва про право на спадщину, даних технічного паспорту, який вказує на наявність у будинку лише однієї житлової кімнати, площею 13,7 кв. м, технічних характеристик будинку, наданих позивачем у копіях фотографій на підтвердження фактичного стану житлового будинку АДРЕСА_1 /а.с.34, 35, 36, 37, 38, 39/, вбачається, що виділити в натурі 1/3 частку, з об`єкта нерухомого майна житлового будинку не можливо.
Співвласникам належать право володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної часткової власності. Зазначені правомочності співвласники об`єкта права спільної часткової власності відповідно до частини першої статті 358 ЦК України повинні здійснювати за взаємною згодою.
Співвласнику надається право самостійно розпоряджатися своєю часткою у спільній частковій власності. Однією з правових форм такого розпорядження є право співвласника на виділ у натурі частки із спільного майна.
Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Тлумачення частини третьої статті 358 ЦК України свідчить, що право співвласника на компенсацію може виникати як в разі повної неможливості задоволення вимог співвласника на одержання у користування частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (наприклад, частка співвласника в спільній частковій власності є незначною і надання йому її у володіння та користування неможливо), так і в тому випадку, якщо співвласнику надається у володіння і користування частина майна, яка є меншою за його частку в праві спільної часткової власності.
Випадки, коли співвласник майна у порядку поділу спільного, часткового майна бажає отримати за належну йому частку в спільному майні, шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно, врегульовані статтею 364 ЦК України.
У правовій позиції, вказаній у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 вказано, що з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.
Водночас Верховний Суд у своїх постановах кваліфікує частку співвласника як незначну, якщо вона становить такий розмір: 1/6, 5/24, 1/4. При цьому для оцінки того, чи є частка значною, її слід порівнювати з часткою іншого співвласника. У спірному випадку 2/3 частка ОСОБА_1 є більшою та значною, що становить 66,66% спільного майна. Частка ОСОБА_2 становить 1/3, тобто 33,33% спільного майна і таку частку, з огляду на технічні характеристики будинку, підтверджені наданими доказами, суд визначає як незначну.
На підставі аналізу доказів у справі, суд висновує, що частка ОСОБА_2 у спірному житловому будинку є незначною, спільне володіння та користування сторін майном є неможливим, можливість реального поділу будинку відсутня.
Вирішуючи цей спір, суд приймає до уваги те, що, починаючи з 23 січня 1995 року спірний будинок перебуває у користуванні спадкодавця позивача, а з 09 травня 2024 року позивача, відповідачка у вказаному будинку не проживає, зареєстрована за іншою адресою в м. П`ятихатки, Кам`янського району, Дніпропетровської області, з моменту набуття права на 1/3 частку в 1993 році. Доказів того, що відповідачка користується будинком, приймає участь в його утриманні, не має іншого житла у власності, суду не надано.
Також судом відзначається, що сторони не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно і не ведуть спільне господарство, а встановлені обставини свідчать про неможливість спільного володіння та користування майном.
З огляду на встановлені обставини, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, так як припинення частки відповідачки на житловий будинок, яка складає 1/3 із виплатою її вартості, не призведе до порушення прав та інтересів відповідачки.
Позивачем надано докази сплати на депозитний рахунок з призначенням платежу: внесення готівки по справі 183/6778/24, отримувач ОСОБА_2 , грошових коштів у сумі, визначеній висновком до звіту про незалежну оцінку ринкової вартості, в розмірі 25 000,00 грн /а.с.67/. Враховуючи те, що позивач вніс грошові кошти на депозитний рахунок в якості компенсації відповідачці вартості 1/3 частки у спірному майні, право власності ОСОБА_2 на таку частку спірного майна має бути припинено.
Враховуючи викладене, суд висновує про достатність правових підстав для задоволення позову, шляхом припинення спільної часткової власності ОСОБА_2 на 1/3 частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить їй на праві спільної часткової власності, та ОСОБА_1 , визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації вартості 1/3 частини зазначеного домоволодіння в розмірі 25 000,00 грн.
Судові витрати, відповідно до ст. 141 ЦПК України, покладаються на відповідачку.
На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 5, 12, 77-82, 141, 258, 259, 264-265, 268, 282 ЦПК України, суд
позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Припинити право власності ОСОБА_2 на 1/3 частку у спільному частковому майні в житловому будинку садибного типу загальною площею 44,3 кв. м, житловою площею 13,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку житлового будинку садибного типу загальною площею 44,3 кв. м, житловою площею 13,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211 (одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Рішення суду складене та підписане 12 травня 2025 року.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ; фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП невідомий; зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Суддя Д. О. Парфьонов