СОЛОМ`ЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року Солом`янський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Кицюк В.С., за участю: секретаря Лопатюк А.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ТОВ «Ваканда» Побережник А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Арагон», Товариства з обмеженою відповідальністю «Ваканда», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Право та гроші», про визнання договору поруки недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просив визнати недійсним договір поруки №30/07-п від 30 липня 2019 року, укладений між ТОВ «ФК «Арагон» та ТОВ «Ваканда» щодо забезпечення виконання за кредитним договором №1547pvi-06-05 від 09 червня 2005 року.

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що 09 червня 2005 року між ПАТ «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №1547pvi-06-05 за яким надано кредитні ресурси у розмірі 230000,00 дол США із терміном повернення до 2020 року. У зв`язку із порушенням строків виконання взятого зобов`язання, заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2015 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь ПАТ «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором у розмірі 3681624,55 грн, яка складається з: 200984,00 дол США, що еквівалентно 2690654,61 грн - заборгованість по тілу кредиту; 72544,43 дол США, що еквівалентно 862901,49 грн - заборгованість за відсотками; 95972,08 грн заборгованість із щомісячної комісії; 332093,41 грн заборгованість за пенею.

У квітні 2019 року позивачем від ТОВ «ФК «Арагон» отримано лист, у якому повідомлено про заміну кредитора за кредитним договором №1547pvi-06-05 від 09 червня 2005 року. Про розмір відступленої заборгованості позивач дізнався з інформації на веб-сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб: загальний залишок заборгованості 10595326,44 грн; залишок по тілу кредиту 5564875,07 грн; залишок по відсотках 4812552,54 грн; залишок по комісіях 217898,83 грн; залишок по пенях і штрафах 66483973,7 грн; залишок заборгованості у валюті кредиту 382664,88; наявність оригіналу договору поруки - так; наявність поручителя - так. Таким чином, з моменту надіслання вимоги про дострокове повернення кредиту та ухвалення судового рішення, АТ «Банк «Фінанси та Кредит» продовжувало здійснювати нарахування відсотків та неустойки за кредитним договором.

Також з`ясовано, що між ТОВ «ФК «Арагон» та ТОВ «Ваканда» укладено договір поруки №30/07-п від 30 липня 2019 року. ТОВ «Ваканда» на підставі договору поруки перереєструвало за собою право вимоги на іпотечні договори на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку під ним з кадастровим номером::01:036:0005. Договір поруки укладено без згоди та повідомлення боржника ОСОБА_2 14.07.2021 ТОВ «Ваканда» здійснило продаж будинку та земельної ділянки ТОВ «ЮК «Право та Гроші».

На думку позивача, спірний договір поруки укладений з метою оминути встановлену законом про мораторій заборону щодо примусового звернення стягнення на майно позивача, а саме житловий будинок та земельну ділянку. Крім того, станом на час укладання договору поруки, строк виконання зобов`язання настав, спір про стягнення заборгованості вирішено у судовому порядку. Таким чином, правова природа поруки як способу забезпечення зобов`язання передбачає можливість настання порушення основного після укладення забезпечувального зобов`язання, а не навпаки. Відтак, у зв`язку з порушенням прав позивача укладанням договору, що є наслідком позбавлення права на житло, договір поруки є недійсним (Т.1 а.с.1-11, 124-177).

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2021 року відкрито загальне позовне провадження (Т.1 а.с.13).

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 липня 2022 року цивільну справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва (Т.1 а.с.30-31).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року позовну заяву залишено без руху (Т.1 а.с.42).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року відмовлено позивачу в роз`яснені ухвали про залишення позовної заяви без руху та в поновленні строку на усунення недоліків, повернуто позовну заяву (Т.1 а.с.50).

10.04.2023 до суду надійшла заява представника позивача про виправлення описки (Т.1 а.с.53-56).

11.04.2023 протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду визначено головуючого суддю Кицюк В.С. та 10 травня 2023 року матеріали заяви про виправлення описки передано безпосередньо головуючому судді (Т.1 а.с.52).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 16 травня 2023 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про виправлення описки в ухвалі Солом`янського районного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року (Т.1 а.с.57).

Постановою Київського апеляційного суду від 11 вересня 2023 року скасовано ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (Т.1 а.с.112-113).

21.09.2023 матеріали цивільної справи разом із постановою Київського апеляційного суду від 11 вересня 2023 року надійшли до Солом`янського районного суду міста Києва (Т.1 а.с.122).

29.09.2023 протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду визначено головуючого суддю Кицюк В.С. та 02 жовтня 2023 року матеріали цивільної справи передано безпосередньо головуючому судді (Т.1 а.с.123).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2023 року цивільну справу прийнято до провадження та продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження (Т.1 а.с.179).

У судовому засіданні 09 листопада 2023 року представником позивача заявлено відвід головуючому судді (Т.1 а.с.203-208).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 09 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про відвід головуючого судді (Т.1 а.с.211-212).

23.11.2023 до суду надійшла заява директора ТОВ «ФК «Арагон» Шестака О.С. про визнання позову (Т.2 а.с.1-4).

29.11.2023 до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача ТОВ «Ваканда» на позовну заяву, у яких представник просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування зазначає, що 09 червня 2005 року між ПАТ «Фінанси та кредит» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №1547pvi-06-05 за яким надано кредитні кошти у розмірі 230000,00 дол США з терміном повернення до 2020 року. 02.04.2019 між ПАТ «Фінанси та кредит» та ТОВ «ФК «Арагон» укладено договір про відступлення права вимоги №6, за яким банк відступив новому кредитору право вимоги у тому числі і за кредитним договором №1547pvi-06-05 від 09 червня 2005 року.

30.07.2019 між ТОВ «ФК «Арагон» та ТОВ «Ваканда» підписано договір поруки №30/07-п. Відповідно до п.1.1. договору поруки, поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором за виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань, що виникли за кредитним договором №1547pvi-06-05 від 09 червня 2005 року. Розділом 2 договору поруки визначено, що порукою забезпечується виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором частково, відповідальність поручителя перед кредитором обмежується сплатою у розмірі 2000000,00 грн. Пунктом 4.3. договору поруки вказано, що поручитель протягом 15 банківських днів, наступних за днем отримання від кредитора повідомлення, зобов`язується перерахувати на поточний рахунок кредитора суму, визначеному останнім у розрахунку заборгованості позичальника, але не більше суми, встановленої у п.2.1. договору. Крім того, за порушення строків винна сторона сплачує іншій стороні пеню в розмірі 1% від розміру поруки за кожний день прострочення. ТОВ «Ваканда» отримало від ТОВ «ФК «Арагон» вимогу про сплату заборгованості боржника, відповідач не мав підстав ігнорувати вимогу та отримати додатково нарахування пені, відтак 03 грудня 2019 року ТОВ «Ваканда» сплачено ТОВ «ФК «Арагон» 2000000,00 грн у якості погашення заборгованості. Після чого ТОВ «Ваканда» звернулось до ОСОБА_2 із вимогою-повідомленням про необхідність усунення порушення, в якому зазначало про необхідність погасити заборгованість за кредитним договором у розмірі 2000000,00 грн на рахунок ТОВ «Ваканда».

Крім того, позивачем не наведено жодних доказів того, що між сторонами укладено договір факторингу, дана обставина є надуманою позивачем. Щодо порушення прав позивача оспорюваним правочином, то позивач не є стороною договору, факт порушення цивільних прав договором не доведено, договір безпосередньо на права та обов`язки боржника не впливає.

Щодо підстав для визнання договору поруки недійсним, позивач посилається на загальні норми ст.ст.203, 215 ЦК України, а також на ст.227 ЦК України, яка не має жодного відношення до предмету спору, оскільки укладання поруки не вимагає будь-яких дозволів/ліцензій для сторін договору. Також представник відповідача зазначає про обрання неналежного способу захисту, оскільки визнання правочину недійсним не приводить до відновлення жодних прав позивача. При цьому, позивач зазначає, що укладання договору поруки порушує її права та позбавляє права на житло, втім залишається незрозумілим, яким чином визнання договору поруки недійсним відновить право позивача на житло. Закон не встановлює обов`язкову участь або надання згоди при укладенні договору поруки з боку основного боржника (Т.2 а.с.5-52).

Судове засідання, призначене на 12 грудня 2023 року, знято з розгляду у зв`язку із зайнятістю головуючого судді у кримінальному провадженні (Т.2 а.с.53).

10.01.2024 до суду надійшло клопотання представника відповідача ТОВ «Ваканда» про передачу справи за підсудністю (Т.2 а.с.62-66).

Судове засідання, призначене на 22 січня 2024 року, знято з розгляду у зв`язку із зайнятістю головуючого судді у іншому провадженні (Т.2 а.с.67).

Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 14 лютого 2024 року розпочато підготовче судове засідання (Т.2 а.с.93-95).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 14 лютого 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ТОВ «Ваканда» про передачу справи за підсудністю, закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті (Т.2 а.с.97, 98-99).

Судове засідання, призначене на 23 квітня 2024 року, знято з розгляду у зв`язку із клопотанням представника відповідача про відкладення розгляду справи (Т.2 а.с.121).

Судове засідання, призначене на 27 травня 2024 року, знято з розгляду у зв`язку із відсутністю електроенергії (Т.2 а.с.131-132).

Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 24 червня 2024 року задоволено клопотання представника відповідача про відкладення судового засідання (Т.2 а.с.140-141).

08.07.2024 через систему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення директора ТОВ «Арагон» Решетуна М.В., у яких просив не брати до уваги подану заяву про визнання позову. В обґрунтування зазначає, що 19 травня 2023 року проведено незаконні реєстраційні дії на підставі підробленої довіреності щодо зміни складу учасників ТОВ та зміни виконавчого органу, у результаті чого змінено директора ТОВ «Динекс». 22.05.2023 проведено подальші незаконні реєстраційні дії щодо ТОВ «ФК «Арагон», у результаті чого змінено директора ТОВ «ФК «Арагон». 01.09.2023 за результатами розгляду скарги ОСОБА_3 прийнято наказ МЮУ №3147/5 «Про задоволення скарги», визнано вчиненими з порушенням закону та анульовано в ЄДР реєстраційні дії щодо змін відомостей про юридичну особу. На виконання наказу МЮУ з Єдиного державного реєстру юридичних осіб виключено незаконні записи щодо зміни директора та поновлено відомості про дійсного учасника та директора ТОВ «ФК «Арагон» ОСОБА_3 . Також повідомляє, що ТОВ «ФК «Арагон» позов не визнає (Т.2 а.с.154-187).

Судове засідання, призначене на 26 липня 2024 року, знято з розгляду у зв`язку із неявкою відповідача ТОВ «ФК «Арагон» (Т.2 а.с.188).

Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 30 вересня 2024 року відкладено судове засідання (Т.2 а.с.194-195).

Судове засідання, призначене на 21 листопада 2024 року, знято з розгляду у зв`язку із відсутністю електроенергії (Т.2 а.с.209).

10.02.2025 через систему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення представника позивача, у яких зазначає, що ТОВ «ФК «Арагон» законно не могло відступити право вимоги за кредитним договором, тому ТОВ «ФК «Арагон» та ТОВ «Ваканда» без згоди позивача уклали удаваний договір поруки. По факту виконання удаваного договору поруки, а в дійсності факторингу ТОВ «ФК «Арагон» отримало 2000000,00 грн, а ТОВ «Ваканда» отримало 300000,00 грн. Укладання поруки на безоплатній основі суперечить меті створення ТОВ. Сам факт укладення та виконання оспорюваного договору здійснено всупереч закону, відтак необхідно визнати договір поруки недійсним (Т.2 а.с.225-242).

Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ТОВ «ФК «Арагон» про повернення до стадії підготовчого провадження.

У судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Зазначив, що договір поруки є удаваним правочином, оскільки сторони фактично уклали договір факторингу. Однак, відступлення право вимоги є оплатним договором. Слід також розуміти саму правову природу договору, оскільки порука - це спосіб забезпечення зобов`язання, при цьому строк виконання такого зобов`язання може наступати в майбутньому, однак у даній справі інший випадок, оскільки договір поруки укладено вже після настання строк зобов`язання та ухвалення судового рішення про стягнення кредитної заборгованості.

У судовому засіданні представник відповідача ТОВ «Ваканда» просив відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що позивачем не наведено жодних доказів того, що між сторонами укладено договір факторингу. Факт порушення цивільних прав позивача оспорюваним договором не доведено, стороною позивача не надано доказів на підтвердження своїх вимог, як і не зазначено конкретні підстави для визнання договору поруки недійсним. Також, укладання договору поруки не вимагає будь-яких дозволів/ліцензій для сторін договору, а закон не встановлює обов`язкову участь або надання згоди при укладенні договору поруки з боку основного боржника.

Інші учасники у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду і вирішення справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, 09 червня 2005 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» (банк) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено кредитний договір №1547pvi-06-05, предметом якого є те, що банк надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 80000,00 дол США з оплатою по процентній ставці 11% процентів річних. Позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до 09 червня 2020 року (Т.1 а.с.140-144, Т.2 а.с.15-19).

Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2015 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» суму заборгованості за кредитним договором №1547pvi-06-05 від 09 червня 2005 року, що складається з: 200984,00 дол США, що еквівалентно 2690654,61 грн - заборгованість по тілу кредиту; 72544,43 дол США, що еквівалентно 862901,49 грн - заборгованість за відсотками; 95972,08 грн заборгованість із щомісячної комісії; 332093,41 грн заборгованість за пенею за несвоєчасне повернення кредиту, відсотків ща користування кредитними коштами та комісії, загальним розміром 3681624,55 грн (Т.1 а.с.156-162).

02.04.2019 між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (банк) та ТОВ «ФК «Арагон» (новий кредитор) укладено договір №6 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальника та поручителів, зазначених у додатку №1 до цього договору, у тому числі до ОСОБА_2 за кредитним договором №1547pvi-06-05 від 09 червня 2005 року (Т.2 а.с.27-29, 30-32).

08.04.2019 новий кредитор ТОВ «ФК «Арагон» та старий кредитор ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» направили позичальнику ОСОБА_2 лист-повідомлення №04005/ФК, відповідно до якого 02 квітня 2019 року між старим кредитором та новим кредитором укладено договір №6 про відступлення прав вимоги, яким відступлено право вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором №1547pvi-06-05 від 09 червня 2005 року (Т.1 а.с.168).

30.07.2019 між ТОВ «ФК «Арагон» (кредитор) та ТОВ «Ваканда» (поручитель) укладено договір поруки №30/07-п, предметом якого є в порядку та на умовах, визначених договором, поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором за виконання ОСОБА_2 (позичальник) своїх зобов`язань, що виникли за кредитним договором №1547pvi-06-05 від 09 червня 2005 року, укладеним між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 ТОВ «ФК «Арагон» є кредитором ОСОБА_2 за кредитним договором №1547pvi-06-05 від 09 червня 2005 року, відповідно до договору №6 відступлення прав вимоги від 02 квітня 2019 року, укладеного між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «ФК «Арагон» (Т.1 а.с.135-137, Т.2 а.с.35-37).

Відповідно до п.п.2.1., 2.2. договору поруки від 30 липня 2019 року, поручитель цією порукою забезпечує виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором частково. Відповідальність поручителя перед кредитором обмежується сплатою суми у розмірі 2000000,00 грн. У випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань, передбачених кредитним договором, поручитель несе відповідальність перед кредитором як солідарний боржник. В будь-якому випадку розмір відповідальності поручителя не повинен перевищувати розміру забезпечення зобов`язання, визначеного у п.2.1. цього договору (Т.1 а.с.135, Т.2 а.с.35).

Пунктом 3.2. договору поруки від 30 липня 2019 року визначено, кредитор і поручитель підтверджують, що укладення та виконання даного договору не суперечить нормам чинного в Україні законодавства, у відповідності з яким здійснюється господарська діяльність сторін, а також не суперечить цілям їх діяльності, положенням статутів та інших внутрішніх актів сторін (Т.1 а.с.135, Т.2 а.с.35).

Пунктом 4.3. договору поруки від 30 липня 2019 року визначено, що поручитель протягом 15-ти банківських днів, наступних за днем отримання від кредитора передбаченого у п.4.1. даного договору повідомлення, зобов`язується перерахувати на поточний рахунок кредитора суму, визначену останнім у розрахунку заборгованості позичальника, але не більше суми встановленої у п.2.1. цього договору (Т.1 а.с.136, Т.2 а.с.36).

Згідно з копіями платіжних доручень №10 та 11 від 03 грудня 2019 року, ТОВ «Ваканда» перерахувало ТОВ «ФК «Арагон» 1700000 грн та 300000 грн із призначенням платежу: погашення заборгованості зг дог поруки 30/07-п від 30/07/2019 за ОСОБА_2 (Т.1 а.с.138, 139, Т.2 а.с.38, 39).

13.12.2019 ТОВ «Ваканда» направило ОСОБА_2 повідомлення-вимогу №13/12, відповідно до якого на виконання вимоги ТОВ «ФК «Арагон» від 02 грудня 2019 року та приписів договору поруки №30/07-п від 30 липня 2019 року, поручителем сплачені грошові кошти у розмірі 2000000,00 грн у якості погашення поручителем заборгованості позичальника ОСОБА_2 , таким чином відповідно до п.3.5. договору поруки №30/07-п від 30 липня 2019 року ТОВ «Ваканда» є кредитором згідно із кредитним договором. Підсумовуючи викладене, ТОВ «Ваканда» вимагає протягом 10 банківських днів сплатити заборгованість у розмірі 2000000,00 грн (Т.2 а.с.40-41, 42).

Так, відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст.ст.525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

У ст.554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, за своєю правовою договір поруки є додатковим, акцесорним зобов`язанням, який забезпечує належне виконання основного зобов`язання та виникає за умови його існування, відтак у поручителя не виникає власних зобов`язань перед кредитором, він несе виключно солідарну відповідальність за неналежне виконання боржником своїх зобов`язань.

Згідно із ч.1 ст.626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

Відповідно до вимог ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення.

Згідно з приписами ст.ст.553, 554 ЦК договір поруки укладається кредитором і поручителем за зобов`язанням, яке забезпечується договором поруки. Що ж стосується боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов`язанні, забезпеченому порукою. Обов`язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки. Відповідно, відсутність зазначеної згоди не порушує й умов дійсності договору поруки та не є підставою для визнання його недійсним (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду №910/174/17 від 08 серпня 2018 року).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Крім того, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (ст.215 ЦК України).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у справі №6-95цс13, виходячи з того, що відповідно до статті Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити, чи дійсно порушуються права сторони та у чому саме полягає порушення цих прав.

Згідно зі ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів порушення оспорюваним договором поруки його законних прав та інтересів, як і не надано доказів недодержання сторонами договору поруки в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст.203 ЦК України.

Також, як ще на одну підставу недійсності укладеного договору поруки, позивач посилається на положення ст.227 ЦК України.

Так, ст.227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином.

Згідно з п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюваним. Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування.

Суд звертає увагу, що цивільним законодавства до такого виду правочинів як договір поруки не встановлені будь-які окремі вимоги до юридичної особи як-то наявність дозволу (ліцензії) на його вчинення, відтак у цій частині зазначені твердження не беруться до уваги судом як підставу для визнання договору поруки недійсним.

Щодо тверджень позивача про удаваний правочин, слід зазначити наступне.

Статтею 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно з п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України, головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (ст.ст.12, 81 ЦПК України).

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року у справі №6-133цс12, від 07 вересня 2016 року у справі №6-1026цс16, які у подальшому застосовані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі №742/1913/15-ц (провадження №61-13992св18), від 21 серпня 2019 року у справі №303/292/17 (провадження №61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі №524/3188/17 (провадження №61-822св20).

Як вбачається з матеріалів справи, укладаючи спірний договір поруки, сторони договору усвідомлювали, що укладають саме договір поруки, а не будь-який інший договір. Позивач не обґрунтував удаваності договору з метою приховання іншого правочину, не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину на підставі його укладення виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором поруки, та що воля обох сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином.

Суд, аналізуючи надані сторонами пояснення та докази, приходить до висновку, що заперечення та вимоги позивача не підтверджуються наявними у справі доказами, не відповідають критеріям розумності та переконливості, як і не підтверджують самих обставин можливого укладання договору поруки для приховання іншого правочину, відтак у цій частині суд також зазначені твердження позивача не бере до уваги та відхиляє за недоведеністю.

Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного, позов задоволенню не підлягає у зв`язку із необґрунтованістю та недоведеністю вимог.

Керуючись ст.ст.4, 7, 8, 12, 13, 76 - 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Арагон», Товариства з обмеженою відповідальністю «Ваканда», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Право та гроші», про визнання договору поруки недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Вікторія КИЦЮК