Справа № 367/3106/24
Провадження №2/367/1238/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

01 квітня 2025 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого судді Карабаза Н.Ф.,

при секретарі Андрійченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «СЕНС-БАНК» про визнання недійсним договору іпотеки та поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в :

До Ірпінського міського суду Київської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , АТ «СЕНС-БАНК» про визнання недійсним договору іпотеки та поділ майна подружжя, в якому зазначає, що з 1987 року по середину 2019 року він з відповідачем ОСОБА_2 проживали однією сім`ю, були пов`язані спільним побутом, вели і спільне господарство, мали взаємну матеріальну підтримку, взаємні права та обов`язки, ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилась спільна донька ОСОБА_3 . За час спільного проживання, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02.06.2005 року вони як подружжя, за спільні кошти, придбали земельну ділянку загальною площею 0,1500 га, кадастровий номер :01:065:0015, цільове призначення - будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказану земельну ділянку було оформлено на ОСОБА_2 . В подальшому на вказаній земельній ділянці ним та ОСОБА_2 , як подружжям, за спільні кошти, було збудовано житловий будинок, загальною площею 262,7 кв.м. та жилою площею 128,3 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на вищезазначений спірний будинок було оформлено на ОСОБА_2 11 грудня 2018 року на адресу їхнього проживання: АДРЕСА_1 надійшло повідомлення від АТ «Укрсоцбанк», з якого вбачається що ОСОБА_2 07.04.2006р. уклала з АТ «Укрсоцбанк» (правонаступником прав і обов`язків якого є відповідач - АТ "СЕНС БАНК" ЄДРПОУ: 23494714) кредитний договір № 15 та 07.04.2006р., іпотечний договір № 27/1-64 і передала банку в іпотеку будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою АДРЕСА_1 . Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 23.06.2015р. по справі № 367/2097/15-ц стягнуто на користь АТ «Укрсоцбанк» ЄДРПОУ 00039019 (правонаступником прав і обов`язків якого є відповідач - АТ "СЕНС БАНК" ЄДРПОУ: 23494714) з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 15 від 07.04.2006р. у розмірі 244 896,20 доларів США, що становить на 16.03.2015р. еквівалент 5 331 483,69 грн. та судовий збір 3654,00. При примусовому виконанні виконавчого листа Ірпінського міського суду Київської області №367/2097/15-ц виданого 09.11.2015р. старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Київській області Голяченко І.П., на підставі заяви ПАТ «Укрсоцбанк» від 24.10.2018р. про виявлення бажання залишити за собою нереалізоване майно за початковою ціною, винесено постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та видано акт від 12.11.2018 державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу. 13 листопада 2018р. за АТ «Укрсоцбанк» (правонаступником прав і обов`язків якого є Відповідач 2 - АТ "СЕНС БАНК") зареєстровано право власності на майно, яке складається з житлового будинку, загальною площею 262,7 кв.м. та жилою площею 128,3 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки загальною площею 0,1500 га, цільове призначення - будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, кадастровий номер :01:065:0015, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . До 11 грудня 2018 року він не був обізнаний у тому, що ОСОБА_2 уклала вищезазначені кредитний та іпотечний договори. Отримані ОСОБА_2 кредитні кошти не були використані на користь сім`ї, про такий кредит йому взагалі нічого не було відомо до отримання повідомлення від 11.12.2018. Укладення ОСОБА_2 іпотечного договору щодо спільного сумісного майна подружжя без дозволу та будь-якого обговорення з ним, спричиняли постійні сварки в сім`ї і в середині 2019 року він розірвав шлюбні стосунки з ОСОБА_2 . Укладання іпотечного договору № 27/1-64 від 07.04.2006 порушує його права, оскільки спірні будинок та земельна ділянка були набуті ним з відповідачем ОСОБА_2 під час перебування у фактичних шлюбних відносинах за спільні кошти і спільною працею, тобто спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (частина третя статті 65 СК України). Відтак, оскільки станом на 07.04.2006 він перебував у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем ОСОБА_2 , укладання нею іпотечного договору № 27/1-64 від 07.04.2006 з АТ «Укрсоцбанк» ( правонаступником прав і обов`язків якого є Відповідач 2 - АТ "СЕНС БАНК") щодо їхнього спільного сумісного майна без його письмової згоди є підставою для визнання даного договору недійсним. Подальше звернення стягнення на спірне майно в порядку виконання судового рішення про стягнення боргу з ОСОБА_2 , також є протиправним, оскільки не відповідає вимогам ч. 1 ст. 73 СК України, ст. 369 ЦК України. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Оскільки, на момент звернення стягнення на спірне майно воно мало статус спільної сумісної власності, а його ідеальна частка не була виділена, ефективний спосіб захисту порушеного його права на вільне володіння, користування та розпорядження спільним сумісним майном полягає у відновленні йому його порушеного права на це майно шляхом його витребування у відповідача АТ "СЕНС БАНК", як правонаступника АТ «Укрсоцбанк». Просить суд визнати недійсним іпотечний договір № 27/1-64 від 07 квітня 2006 року, з усіма змінами та доповненнями, укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», (правонаступником прав і обов`язків якого є відповідач - Акціонерне товариство "СЕНС БАНК", ) та ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ). Витребувати у Акціонерного товариства "СЕНС БАНК", на його користь житловий будинок, загальною площею 262,7 кв.м. та жилою площею 128,3 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку загальною площею 0,1500 га, цільове призначення - будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, кадастровий номер :01:065:0015, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Поділити майно, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : визнати за ним, право власності на 1/2 частку житлового будинку загальною площею 262,7 кв.м. та жилою площею 128,3 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . та на 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,1500 га, цільове призначення: будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, кадастровий номер :01:065:0015, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , судові витрати покласти на відповідачів.

Представником відповідача АТ «СЕНС-БАНК» подані письмові пояснення згідно яких товариство заперечує проти всіх доводів позовної заяви та проти всіх обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Зазначає, що іпотечний договір № 27/1-64 від 07 квітня 2006 року, укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», (правонаступником прав і обов`язків якого є відповідач - Акціонерне товариство "СЕНС БАНК") та ОСОБА_2 з виконанням усіх вимог законодавства. Іпотекодавець добровільно передав в іпотеку Іпотекодержателю в якості забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов`язань перед Іпотекодержателем за договором кредиту № 15 від 07.04.2006. Даний позов вважають безпідставним та поданим виключно з метою ухилення від виконання зобов`язань за кредитним, іпотечним договором. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, а також зобов`язання є договори та інші правочини (ст.11, ст.626 ЦК України). У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором. Згідно з ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. На теперішній час іпотечний договір є діючим відповідно та не існує підстав для його припинення відповідно до законодавства. Твердження, що позивач не був обізнаний у тому, що ОСОБА_2 уклала вищезазначені кредитний та іпотечний договори не відповідає дійсності. На разі позивачем не наведено належних підстав для припинення договору іпотеки, а розподіл майна між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 це лише спосіб уникнути виконання своїх зобов`язань перед банком. Просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, його представник адвокат Смиронова Н.М. через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовільнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду подала заяву щодо розгляду справи за її відсутності. Зазначає також, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, чоловік не давав згоди на передачу спільного будинку в іпотеку, договори вона укладала самостійно без його відома.

Відповідач АТ «СЕНС БАНК» не забезпечив в судове засідання свого представника, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. В матеріалах справи міститься заява, адвоката Пересунько С.С. в інтересах АТ «СЕНС БАНК» щодо розгляду справи № 367/3106/24 без участі представника АТ «СЕНС БАНК» та в позові просить відмовити.

Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України, закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 жовтня 2012 року при розгляді цивільної справи № 1013/7855/2012 за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю заяву задоволено повністю. Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_1 з 1987 року і до моменту винесення рішення. З змісту рішення вбачається, що судом встановлено, що заявник з 1987 року та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю, були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємну матеріальну підтримку, взаємні права та обов`язки. У будь-якому іншому шлюбі ні вона ні заінтересована особа під час спільного проживання в цивільному шлюбі не перебували. Встановлено, що між ними склалися усталені відносини, що були притаманні подружжю. Вони мають спільну доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зі свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 її батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 належить на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами загальна площа 262,7кв.м., житлова площа 128,3кв.м., що розміщений за адресою: АДРЕСА_1 (підстава рішення виконавчого комітету Ворзельської селищної ради від 09.03.2006 № 30 ) даний факт підтверджено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно видане Виконавчим комітетом Ворзельської селищної ради від 05.04.2006 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Ірпінське БТІ№ 10309486 від 05.04.2006.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯА № 412250 від 10 червня 2005 року за № 1249 - ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02.06.2005р. № 2797 (ВСВ № 852828) є власником земельної ділянки площею 0,1500 у межах згідно з планом, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки: будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських споруд

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 368990127 від 07.03.2024 житловий будинок загальна площа 262,7кв.м., житлова площа 128,3кв.м. (опис: житловий будинок А, гараж- ОСОБА_5 , навіс О, навіс П, альтанка К., замощення І, колодязь № 1, огорожа № 2-5) та земельна ділянка кадастровий номер :01:065:0015 площею 015га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розміщені за адресою: АДРЕСА_3 , - належать Акціонерному товариству «Укрсоцбанк», код ЄДРПОУ: 0039019, дата державної реєстрації: 13.11.2018, підстава внесення: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13.11.2018 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, торги не відбулися, серія та номер 1369, виданий 13.11.2018 приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Макарчук Г.І.

Також судом встановлено, що 07 квітня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» ( іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) укладено іпотечний договір № 27/І-64, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстровано в реєстрі за № 1079д, за умовами якого п. 1.1. іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань перед іпотекодержателем за договором кредиту № 15, укладеним між сторонами 07 квітня 2006 року, а також зобов`язань за цим договором нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок загальною площею 262,7 квадратного метра, жилою площею 128,3 квадратного метра, з надвірними будівлями і спорудами; земельну ділянку загальною площею 0,1500 гектара (цільове призначення - будівництво та обслуговування жилого будинку і господарських споруд), кадастровий номер - :01:065:0015, на якій розташований вказаний в п.п. 1 1 1. цього договору будинок, (далі за текстом разом - предмет іпотеки).

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із положеннями статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої-третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із вимогами статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою статті 74 СК України встановлено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до наведеної норми, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Майно вважається таким, що належить на праві спільної сумісної власності чоловіку та жінці лише після того, як судом буде встановлено факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. До того моменту, поки суд не встановить факт, майно не вважається спільною сумісною власністю чоловіка та жінки.

За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

З матеріалів справи вбачається, що при укладенні договору іпотеки іпотекодавець ОСОБА_2 засвідчила, що на момент укладення цього договору предмет іпотеки належить їй на праві власності. Осіб, які можуть претендувати на спільну власність щодо зазначеного майна, немає.

Відповідно умов іпотечного договору № 27/І-64 від 07.04.2006 року, а саме: «п.1.6. іпотекодавець свідчить та гарантує, що на момент укладення цього договору:

1.6.1 на Предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку;

1.6.2. Предмет іпотеки не перебуває в іпотеці (заставі), в тому числі податковій заставі;

1.6.3. він не перебуває в зареєстрованому шлюбі та не проживає однією сім`єю з будь - яким чоловіком без реєстрації шлюбу;

1.6 4 за місцезнаходженням Предмету іпотеки не зареєстровані (не прописані) та не проживають малолітні або неповнолітні особи, а також наймачі за договорами найму (оренди).

1.6 5. Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на праві приватної власності.»

Таким чином, на підставі викладеного, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 на момент укладення спірного правочину була єдиним власником предмету іпотеки, а рішення суду про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_1 з 1987 року, однією сім`єю без реєстрації шлюбу ухвалено 17 жовтня 2012 року, більш як за шість років після укладення іпотечного договору від 07 квітня 2006 року, про що банк не знав і не міг знати, що не впливає на суть правовідносин, які склалися у зв`язку з укладенням вказаного договору.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 296/10167/14-ц.

Крім того, у постанові від 29 червня 2021 року в справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Аналогічні висновки викладені і у постанові Великої Палати Верховного Суду в справі № 523/14489/15-ц від 23 січня 2024 року та постанові Касаційного цивільного Верховного Суду від 21.12.2022 року у справі № 753/17582/19.

Тобто, ненадання одним із подружжя згоди на передання іншим з подружжя спільного майна в іпотеку саме по собі не має правового значення без доведення обставини недобросовісності банку та не може бути єдиною підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

У справі № 147/66/17 у постанові від 14 грудня 2021 року Велика Палата Верховного Суду вказала, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (пункт 55).

Позивач на обставину наявності у діях банку ознак недобросовісності при укладенні договору іпотеки не посилався, жодних належних доказів, щодо недобросовісності банку суду також не надано.

Щодо вимоги про витребування у Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» спірного майна на користь слід зазначити наступне.

Іпотечний договір № 27/І-64 07 квітня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» ( іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець), був укладений для забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань перед іпотекодержателем за договором кредиту № 15, укладеним між сторонами 07 квітня 2006 року.

Зігдно п. 4.1. іпотечного договору у разі невиконання/неналежного виконання основного зобов`язання іпотеко держатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

13.11.2018 року приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Макарчуком Г.І. на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, торги не відбулися, серія та номер 1369 за АТ «Укрсоцбанк» (правонаступником прав і обов`язків якого є АТ "СЕНС БАНК") зареєстровано право власності на майно, яке складається з житлового будинку, загальною площею 262,7 кв.м. та жилою площею 128,3 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки кадастровий номер :01:065:0015, номер об`єкта в РПВН 8650654.

Тим самим АТ «СЕНС БАНК зазначає, що у зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 своїх боргових зобов`язань за кредитним договором № 15 від 07 квітня 2006 АТ «УКРСОЦБАНК», як іпотекодержателем задоволено свої грошові вимоги до ОСОБА_2 шляхом набуття права власності на відповідний предмет іпотеки згідно положень ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Таким законом, який визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно ч.3 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 вказаного Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно зі статтею 36 даного Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до вказаного Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року, чинного на момент прийняття рішення про державну реєстрацію, державна реєстрація прав проводиться за заявою шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля іпотекодержателя та вчинення ним дій, передбачених законом.

Таким чином, ОСОБА_2 надала згоду на укладання договору іпотеки, за яким спірне нерухоме майно вибуло із її володіння.

У постанові від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц Верховний Суд зробив висновок, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Позивач просить суд, оскільки, на момент звернення стягнення на спірне майно мало статус спільної сумісної власності, а його ідеальна частка а не була виділена, ефективний спосіб захисту порушеного права позивача на вільне володіння, користування та розпорядження спільним сумісним майном полягає у відновленні йому його порушеного права на це майно шляхом його витребування у відповідача АТ "СЕНС БАНК", як правонаступника АТ «Укрсоцбанк».

У цій справі предметом дослідження є питання, чи можливо витребувати в порядку статті 388 ЦК України майно, не визначене індивідуально, або майно, яке не виділено в натурі.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Згідно з абзацом першим частини першої статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 жовтня 2018 року у справі № 612/553/15-ц (провадження № 61-22051св18) вказано, що індивідуалізація речі - це надання певній речі (або ж наявність у неї) відмінних властивостей (рис чи характеристик), що дозволяють у необхідних випадках виділити її з числа подібних. Можливо виокремити три групи речей, визначених індивідуальними ознаками: унікальні речі, тобто єдині у своєму роді; речі, що відрізняються від подібних особливими позначеннями чи характеристиками; речі, індивідуалізовані в процесі вибору або відбору.

У постанові від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 Верховний Суд України зробив висновок, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі.

Вказаний висновок неодноразово підтримував Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 25 січня 2018 року у справі № 520/9193/15-ц (провадження № 61-1466св18), від 02 квітня 2018 року у справі № 522/12782/15-ц (провадження № 61-2963св18), від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц (провадження № 61-14437св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц (провадження № 61-22402св18), від 28 лютого 2019 року у справі № 472/34/15-ц (провадження № 61-28409св18), від 20 січня 2021 року у справі № 2-4440/11 (провадження № 61-5464св20) та інших.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого в постанові від 16 серпня 2017 року у справі № 2608/12111/12 (провадження № 6-54цс17) щодо недійсності договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого, визначивши, що можливість визнання недійсним договору про розпорядження майном, яке перебуває у спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента. Разом з тим не відступила від інших зроблених висновків, зазначивши, що на підставі статті 388 ЦК України можна витребувати лише індивідуально визначене майно.

Крім того, за змістом частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом; 4) якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати Таким чином, можливості витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передання майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, потрібно встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи вибуло це майно з володіння власника з його волі.

Застосовуючи положення частини другої статті 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті електронних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача.

З аналізу вищенаведених норм закону та обставин справи, суд зазначає, що іпотечний договір, предметом яких було спірне майно, укладений за волі відповідача ОСОБА_2 .

З наведеного слідує, що ОСОБА_2 була належним чином обізнаною про укладення кредитного договору та іпотечних договорів, а тому відсутні підстави стверджувати, що відчуження іпотечного майна відбулося без її відома та згоди.

Так, з 13.11.2018 право власності на спірне майно належало АТ «Укрсоцбанк» та набуто на законних підставах у межах процедури Закону України «Про виконавче провадження». Свідоцтво про право власності на спірне майно є чинним.

На момент відчуження спірного майна позивач не був його власником, а тому спірний будинок та земельна ділянка не може бути витребувана на користь позивача.

Оскільки, вимога позивача щодо визнання недійсним договору іпотеки задоволенню не підлягає, у зв`язку з її необґрунтованістю та недоведеністю, відсутні підстави і для задоволення вимоги про витребування майна, що є похідною вимогою від вимоги про визнання недійсним Іпотечного договору № 27І-64 від 07 квітня 2006 року, з усіма змінами та доповненнями, що укладений між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 . З аналогічних підстав не підлягають задоволенню і вимоги про поділ майна подружжя, оскільки спірне майно не належить жодному з подружжя, а відчуження такого майна відбулося з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, жодних клопотань щодо витребування доказів від учасників розгляду на вирішення суду не подавалися, суд приходить до висновку, що заявлений позов є не обґрунтованим та недоведеним, вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача, згідно ст. 141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. 3, 4, 12, 13, 18, 81-83, 89, 141, 247, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «СЕНС-БАНК» про визнання недійсним договору іпотеки та поділ майна подружжя - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на протязі 30 днів з дня отримання повного тексту рішення. У разі якщо рішення було проголошено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя: Н.Ф. Карабаза