Провадження №: 2/755/1300/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2025 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді - Хромової О.О.

при секретарі - Бовкун М.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання трудового договору,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , в якому просила у порядку частини третьої статті

38 КЗпП розірвати безстроковий трудовий договір № 3193, укладений 05 вересня 2002 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , зареєстрований в Єдиній інформаційно-аналітичній системі Державної служби зайнятості за № .

Позов обґрунтовує тим, що 05 вересня 2002 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 укладено безстроковий трудовий договір № 3193, який було зареєстровано в Єдиній інформаційно-аналітичній системі Державної служби зайнятості за № , згідно з яким ОСОБА_1 прийнято на посаду праски, про що вчинено відповідний запис у трудовій книжці № 8.

На займаній посаді ОСОБА_1 працювала у період з 05 вересня 2002 року по 31 жовтня 2006 року, звільнена за власним бажанням, про що зроблено відповідний запис до трудової книжки

№ НОМЕР_1 . Після звільнення ФОП ОСОБА_2 трудову книжку повернула позивачеві. Однак, ФОП ОСОБА_2 не зняла з реєстрації вказаний трудовий договір з обліку в Центрі зайнятості. Згідно з інформацією Лівобережного управління філії Київського міського центру зайнятості «Кар`єрний центр» трудовий договір № 1 не розірвано, копія трудового договору відсутня.

ОСОБА_1 не має можливості самостійно розірвати вказаний трудовий договір у порядку частини третьої статті 38 КЗпП, працевлаштуватися на законних підставах або отримати статус безробітного.

На підставі викладеного позов просила задовольнити.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 10 грудня 2024 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

У встановлений судом строк відповідач ФОП ОСОБА_2 відзив на позов не подала. Конверт з ухвалою про відкриття провадження та копією позовної заяви з додатками відповідач отримала особисто 07 січня 2025 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, що міститься в матеріалах справи.

Строки для подання відзиву та відповіді на відзив закінчились, а тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України та частини п`ятої статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини і відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків.

З копії трудової книжки НОМЕР_2 , дата заповнення - 10 жовтня 1989 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено, що ОСОБА_1 прийнята на роботу до Приватного підприємця ОСОБА_2 на посаду праски за трудовим договором від 01 вересня

2002 року № 2, зареєстрованим у Дніпровському РЦЗ м. Києва.

Відповідний запис вчинено 01 вересня 2002 року за № 8 на підставі трудового договору від

05 вересня 2002 року № 3193.

Також до трудової книжки внесено запис від 11 лютого 2004 року № 9 про те, що Приватний підприємець ОСОБА_2 змінила прізвище « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_2 ». Запис вчинено на підставі наказу від 11 лютого 2004 року № 1.

На підставі наказу від 31 жовтня 2006 року ОСОБА_1 звільнена за власним бажанням, про що свідчить запис у трудовій книжці від 31 жовтня 2006 року № 10, вчинений ФОП ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Водночас, 17 липня 2018 року до трудової книжки внесено напис № 11, вчинений на підставі наказу від 16 липня 2018 року № 304-0, про те, що ОСОБА_1 прийнята на посаду продавця-консультанта магазину за адресою: АДРЕСА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Суматра ЛТД».

07 червня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до ФОП ОСОБА_2 із заявою про припинення дії трудового договору від 05 вересня 2002 року № 3193, укладеного між ПП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , відповідно до якого ОСОБА_1 прийнято на посаду праски за трудовим договором від 01 вересня 2002 року № 2, який зареєстровано у Дніпровському районному центрі зайнятості в місті Києві. Також просила зняти вказаний трудовий договір з реєстрації.

З листа Лівобережного управління Філії Київського міського центру зайнятості «Кар`єрний центр» від 24 жовтня 2024 року № 21-2-7386/24 встановлено, що станом на 24 жовтня 2024 року ОСОБА_1 не перебуває на обліку як безробітна в Лівобережному управлінні. В Єдиній інформаційно-аналітичній системі Державної служби зайнятості та книзі обліку «Реєстрація трудових договорів 2002 рік» є інформація про реєстрацію 05 вересня 2002 року трудового договору

№ 1 між ФОП ОСОБА_2 та працівником ОСОБА_1 на невизначений строк, який на сьогоднішній день не знятий з реєстрації. Копія трудового договору відсутня.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 26 листопада 2024 року ОСОБА_2 зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності, номер запису - 0001976 від 16 грудня 2004 року, дата державної реєстрації - 09 жовтня 2000 року, адреса місцезнаходження:

АДРЕСА_2 .

Відповідно до статті 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Відповіднодо статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За змістом вимог статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, згідно внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Отже, трудовий договір є двохстороннім договором між працівником та роботодавцем, які по відношенню один до одного мають відповідні права та обов`язки.

Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк, на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Станом на дату виникнення спірних правовідносин Кодекс законів про працю України також містив статтю 24-1, яка встановлювала особливості реєстрації трудового договору . Так, у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України.

Водночас, статтю 24-1 КЗпП виключено на підставі Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці».

Таким чином, обов`язкову реєстрацію трудових договорів з фізичними особами скасовано з 01 січня 2015 року.

Підставами припинення трудового договору є такі обставини, які визначаються законом як юридичні факти для припинення трудового договору.

Трудове законодавство України передбачає єдині загальні підстави припинення трудового договору.

Розірвання трудового договору, укладеного між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, має свої особливості.

Згідно із частиною четвертою статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Відповідно до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

При звільненні працівника в трудову книжку повинні вноситися записи про причини (підстави) звільнення відповідно до формулювання їх у законодавстві і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Всі підстави припинення трудового договору можна класифікувати в залежності від двох критеріїв: 1) виду юридичного факту, який є причиною припинення; 2) волевиявлення яких саме суб`єктів спричинило припинення трудового договору.

За першим критерієм розрізняється припинення трудового договору у зв`язку із певними подіями (закінчення строку договору, смерть працівника), а за другим - у зв`язку з певними юридичними діями: взаємне волевиявлення сторін; ініціатива працівника; ініціатива власника або уповноваженого ним органу; ініціатива третіх осіб, які не є стороною трудового договору; порушення правил прийому на роботу.

Отже припинення трудових відносин має виражатись у певній юридичній формі.

У постанові Верховного Суду від 16 червня 2022 року в справі № 211/5625/19 (провадження

№ 61-5942св21) зазначено, що «розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю чи умов колективного чи трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Отже, при вирішенні трудового спору щодо припинення трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України визначальним є те, чи мали місце порушення трудового законодавства зі сторони роботодавця стосовно працівника на момент подання таким працівником заяви про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. Особливістю розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України є те, що працівник має право самостійно визначити строк розірвання трудового договору. Роботодавець може не погоджуватись з тим, що мають місце порушення, які відповідно до частини третьої статті

38 КЗпП України є підставами для розірвання трудового договору за ініціативою працівника у строки, визначені останнім, що, у свою чергу, свідчить про виникнення трудового спору. За змістом статті

38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті

38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2023 року у справі № 182/1207/21 (провадження № 61-2375св23) зазначено, що: «для висновку про наявність підстав для звільнення працівника на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України доказуванню підлягає факт існування порушень роботодавцем трудового законодавства стосовно працівника на момент подання ним такої заяви про звільнення».

Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Внесені фізичною особою до трудових книжок записи підтверджуються підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, незалежно від місця реєстрації трудового договору, і засвідчуються його печаткою.

Відповідно до п. 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року

№ 58, трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов`язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників.

Зазначені в абзаці першому цього пункту фізичні особи роблять записи до трудових книжок працівників про прийняття на роботу та звільнення з роботи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості.

Внесені фізичною особою до трудових книжок записи підтверджуються підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, незалежно від місця реєстрації трудового договору, і засвідчуються його печаткою.

Згідно із пунктом 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року

№ 58, запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер.

Днем звільнення вважається останній день роботи.

Відповідно до пункту 8 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08 червня 2001 року № 260 (в редакції наказу № 320), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 червня 2001 року за № 554/5745 (далі - Порядок), у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа (роботодавець - в контексті статті 1 цього наказу) робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу законів про працю України, про що сторони сповіщають центр зайнятості незалежно від місця реєстрації трудового договору.

Позивач ОСОБА_1 , звертаючись до Дніпровського районного суду міста Києва просила розірвати трудовий договір, укладений між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 05 вересня

2002 року.

Водночас, позивачем не заперечувався факт припинення трудових відносин 31 жовтня

2006 року, про що внесено відповідний запис до трудової книжки. Також позивач не оспорює здійснення з нею повного розрахунку у зв`язку з розірванням трудового договору. Будь-яких заперечень від відповідача на адресу суду не надходило.

Також з копії трудової книжки ОСОБА_1 встановлено, що з 2018 року остання перебуває у трудових відносинах з іншим підприємством.

Таким чином, безстроковий трудовий договір, укладений між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , було розірвано 31 жовтня 2006 року.

Водночас, згідно наказу Міністерства праці та соціальної політики України «Про затвердження форми трудового договору між працівником і фізичною особою» від 08 червня 2001 року № 260 та Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від

08 червня 2001 року № 260, Державний центр зайнятості є органом, на який покладено функції реєстрації (зняття з реєстрації) трудових договорів, які укладаються із фізичними особами-роботодавцями та найманими працівниками, а також підтвердження записів, внесених фізичними особами-роботодавцями до трудових книжок працівників.

Зняття з реєстрації у центрі зайнятості трудового договору можливо за умови звернення до нього обох сторін трудових відносин. У разі виникнення трудового спору між сторонами трудових відносин фізичною особою-роботодавцем та найманим працівником, а також у разі відсутності однієї із сторін у центрі зайнятості, підставою для зняття трудового договору з реєстрації є рішення суду, яке набрало законної сили про припинення дії трудового договору.

Пунктом 9 вказаного Порядку передбачено, що відповідальна особа центру зайнятості протягом трьох робочих днів знімає трудовий договір з реєстрації, про що робить відповідний запис у книзі реєстрації трудових договорів.

Зняття з реєстрації трудового договору у разі його розірвання за ініціативою фізичної особи у випадках, визначених Кодексом законів про працю України, за відсутності працівника, проводиться у строк, зазначений в абзаці першому цього пункту, за умови подання фізичною особою (або дорученням уповноваженою нею особою): примірника трудового договору; заяви про зняття трудового договору з реєстрації із зазначенням дати звільнення з роботи працівника та підстав розірвання зазначеного договору; копій документів, що підтверджують: надсилання працівникові повідомлення про намір розірвати з ним трудовий договір (рекомендованим листом з повідомленням про вручення). У разі коли вручити поштове відправлення неможливо, подаються копії підтвердних документів; проведення передбаченого законодавством розрахунку з працівником або копію платіжної відомості із зазначенням суми депонованої заробітної плати.

У цьому випадку центр зайнятості повідомляє працівника про зняття з реєстрації трудового договору.

Таким чином, запис на примірниках трудового договору про його зняття з реєстрації робиться на підставі здійсненого фізичною особою-підприємцем запису про підстави припинення трудового договору.

З наданої Лівобережним управлінням Філії Київського міського центру зайнятості «Кар`єрний центр» відповіді вбачається, що у відповідного центру зайнятості відсутні відомості про звернення ФОП ОСОБА_2 із відповідною заявою про зняття з реєстрації трудового договору, укладеного з ОСОБА_1 , та надання копії такого трудового договору.

Отже, роботодавцем ФОП ОСОБА_2 не дотримано встановлену чинним станом на дату припинення трудових відносин законодавством процедуру припинення трудових відносин із найманим працівником, а саме: в частині реєстрації припинення трудового договору.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на порушника.

Цивільні права або інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа та характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. напр. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем.

Відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов?язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов?язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов?язаних осіб.

Тобто лише встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з?ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Порушенням вважається такий стан суб?єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб?єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, або порушення права пов?язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту.

Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що ефективним способом захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав або охоронюваних законом інтересів позивача буде визнання дії трудового договору припиненою, оскільки правовою підставою для зняття трудового договору з реєстрації є рішення суду саме про припинення, а не розірвання трудового договору, яке набрало законної сили, а тому позов ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 21, 38 КЗпП України, статтями 4, 5, 12, 13, 49, 76, 81, 89, 141, 259, 263-265, 274, 279, 353 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання трудового договору, - задовольнити частково.

Визнати припиненими трудові відносини між ОСОБА_1 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 з 31 жовтня 2006 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_4 .

Повне рішення суду виготовлено 12 травня 2025 року.

Суддя О.О. Хромова