Провадження № 2/761/841/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Волошина В.О.

при секретарі: Курній І.О.,

за участі:

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача 1: ОСОБА_2 ,

представника відповідача 2: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва цивільну справу позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: Перша київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності за спадкодавцем; визнання права власності, в порядку спадкування,

в с т а н о в и в :

У вересні 2022р. позивачка ОСОБА_4 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, в редакції від 15 травня 2023р. (а.с. 216, 217 т.1) до відповідачів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: Перша київська державна нотаріальна контора, і з урахуванням уточнень до позову, в редакції від 11 вересня 2023р. (а.с. 7-20 т. 2), просила суд:

- ухвалити судове рішення, яким визнати право власності в спільному майні подружжя за ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на частину квартири АДРЕСА_1 , яке було набуто в період перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі по тексту - вимога № 1);

- ухвалити судове рішення, яким визнати право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , за позивачкою ОСОБА_4 , що отримано у власність по закону у спадок від померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 матері - ОСОБА_7 (далі по тексту - вимога № 2).

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що її мати ОСОБА_7 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 , який було розірвано, з 14 лютого 1981р. по 11 січня 2000р.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 померла.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_8 помер.

За час перебування, у зареєстрованому шлюбі, подружжям « ОСОБА_5 » було сплачено паєнакопичення в повному обсязі, та набуто у власність зазначену вище квартиру, в якій постійно були зареєстровані та проживали: ОСОБА_8 , його дружина - ОСОБА_7 , їх спільний син - ОСОБА_6 , та позивачка, як донька ОСОБА_7 , від першого шлюбу.

Після смерті ОСОБА_7 , позивачка та її молодший брат ОСОБА_6 , як спадкоємці першої черги за законом, фактично прийняли спадщину, в силу положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України, однак, після смерті колишнього чоловіка матері позивачки - ОСОБА_8 , з заявами про прийняття спадщини, звернулися, його сини від першого та другого шлюбу - відповідачі: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які фактично не визнають права матері позивачки, у спільному майні подружжя « ОСОБА_5 » на частину спірної квартири, вважаючи, що членом ЖБК «Луч» був одноособово померлий ОСОБА_8 , який в подальшому зареєстрував право власності на спірну квартиру, я який був одноособовим власником цієї квартири.

В досудовому порядку, позивачка позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері, оскільки в неї відсутні правовстановлюючі документи на спірну квартиру, які б підтверджували частку спадкодавця ОСОБА_7 , у справі спільної власності на спірну квартиру.

З метою захисту своїх порушених прав позивачка звернулася до суду з вказаним позовом.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2022р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження і призначено справу в підготовче засідання.

25 січня 2023р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 109-114 т. 1), в якому відповідач ОСОБА_6 визнав заявлені позовні вимоги.

15 травня 2023р. стороною позивача було подано заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 216, 217 т. 1 - вимога № 2).

17 травня 2023р. стороною позивача подано клопотання про долучення доказів (а.с. 233-238 т. 1).

11 вересня 2023р. стороною позивача було подано заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 7-20 т. 2 - вимога № 1).

22 березня 2024р. на адресу суду надійшли письмові пояснення відповідача ОСОБА_6 (а.с. 94-98 т. 2), та заява про розгляд справи у його відсутність.

25 березня 2024р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 100-103 т. 2), в якому відповідач ОСОБА_5 проти позову заперечив, зазначивши, що власником спірної квартири був одноособово його померлий батько ОСОБА_8 , який за власні особисті кошти сплатив повністю паєнакопичення за спірну квартиру, а тому твердження позивачки, що спірна квартира була спільної сумісною власністю ОСОБА_8 та ОСОБА_7 є безпідставними. Також на думку сторони відповідача вимога № 1, заявлена стороною позивача з пропуском строків позовної давності, в силу положень ст. 72 СК України.

02 квітня 2024р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив ОСОБА_5 на позов (а.с. 118-121 т. 2), в якій сторона позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд позов задовольнити, наголошуючи, що доводи та аргументи відповідача ОСОБА_5 є безпідставними та необґрунтованими.

03 квітня 2024р. на адресу суду надійшли заперечення відповідача ОСОБА_6 на відзив ОСОБА_5 на позов, які за змістом є аналогічними відповіді на відзив сторони позивача (а.с. 124, 125 т. 2).

13 травня 2024р. на адресу суду надійшло клопотання відповідача ОСОБА_5 про приєднання доказів по справі (а.с. 131-135 т. 2).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 червня 2024р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.

23 вересня 2024р. на адресу суду надійшли письмові пояснення представників відповідача ОСОБА_5 (а.с. 195-199 т. 2).

29 січня 2025р. на адресу суду стороною відповідача ОСОБА_5 було подано заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 214-217 т. 2).

28 березня 2025р. на адресу суду надійшли письмові пояснення, доводи та міркування сторони позивача щодо поданої заяви про застосування строків позовної давності (а.с. 236-238 т. 2).

В судовому засіданні представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав наведених в позові, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6 заявлені позовні вимоги визнала.

Представник відповідача ОСОБА_5 проти позову заперечив, з підстав наведених у відзиві, зазначивши, що спірна квартира є особистою власністю ОСОБА_8 , стороною позивача обрано неналежний спосіб захисту та пропущено строки позовної давності.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що з 14 лютого 1981р. по 11 січня 2000р., ОСОБА_7 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 (а.с. 37, 42 т. 2).

Зі змісту ордера від 10 січня 1984р. за № 639706 серії Ж (а.с.39 т. 2), ОСОБА_8 та членам його сім`ї: дружині ОСОБА_10 , доньці дружини від першого шлюбу ОСОБА_4 , їх спільному сину ОСОБА_6 було надано право на вселення до двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , на підставі протоколу житлової комісії від 24 листопада 1983р. № 72/3-83 та в подальшому ОСОБА_8 було знято з кооперативного обліку (а.с. 153, 154 т. 2).

Згідно довідки ЖБК «Луч» від 05 червня 2023р. за № 2 (а.с. 40 т. 2), сума пайового внеску за зазначену вище квартиру була сплачена 10 січня 1984р. членом ЖБК «Луч» ОСОБА_8 , в повному розмірі 3600,0 крб. СРСР.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_7 - мати позивачки та відповідача ОСОБА_6 (а.с. 43 т. 2).

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_8 (а.с. 44 т. 2) батько відповідачів: ОСОБА_5 (син від першого шлюбу), ОСОБА_6 (син від другого шлюбу).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 41 т. 2), на підставі заяви відповідача ОСОБА_6 було зареєстровано 15 січня 2022р. право власності ОСОБА_8 на спірну квартиру АДРЕСА_1 .

Як встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2023р. по цивільній справі № 761/16556/23, яке набрало законної сили (https://reyestr.court.gov.ua/Review/114712742), після смерті ОСОБА_8 , Першою київською державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа № 68879490 (у нотаріуса № 2103/2021); із заявами про прийняття спадщини звернулись сини, як спадкоємці першої черги за законом: ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , до спадкової маси належить: квартира АДРЕСА_1 .

Згідно витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі, 12 липня 2023р. позивачка ОСОБА_4 звернулася до Першої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, після смерті її матері ОСОБА_7 та була заведена спадкова справа № 70923598 (у нотаріуса № 869/2023) (а.с. 53 т. 2).

Відповідно до довідки від 09 серпня 2023р. за № 4917/02-14 (а.с.54 т. 2) до складу спадкоємців, після смерті ОСОБА_7 входять: позивачка та відповідач ОСОБА_6 , як спадкоємці першої черги за законом, які на момент смерті спадкодавця були зареєстровані та проживали разом зі спадкодавцем, за адресою спірної квартири.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка ОСОБА_4 наголошувала, що за час перебування в шлюбі її матері разом з ОСОБА_8 , цим подружжям було набуто спірну квартиру АДРЕСА_1 , шляхом сплати всієї суми паєнакопичення, не дивлячись, що членом ЖБК був лише померлий чоловік її матері ОСОБА_8 , проте паєнакопичення було плачено єдиним платежем під час перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

Стаття 1222 ЦК України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до частини 3 ст. 1268 цього Кодексу, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України.

За змістом ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до п. 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України, цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004р.; та застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

За змістом ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998р. № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин - набуття спірної квартири) вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною

власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами.

Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого

роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС).

Вартість майна визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995р. № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (ст. ст. 17, 18 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо:

1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету);

2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Положеннями ч. 1 ст. 15, ст. 16 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім`ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України.

Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Таким чином, суд вважає, що спірна квартира АДРЕСА_1 є спільним майном подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , та їх частки у праві спільної сумісної власності, в силу положень ст. ст. 28, 29 КпШС України, при цьому судом враховано, що сплата паєнакопичення відбулася єдиним платежем, під час перебування зазначених осіб в зареєстрованому шлюбі - 10 січня 1984р.

Доводи сторони відповідача ОСОБА_5 , що спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_8 , як члена ЖБК «Луч», судом оцінюється критично, як, і доводи сторони відповідача, що при сплаті паєнакопичення за спірну квартиру, були використані платежі за паєнакопичення за квартиру АДРЕСА_2 , враховуючи, що протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною відповідача на підтвердження зазначених доводів не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023р. у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Приватно - правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023р. у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021р. у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021р. у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021р. у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини 2 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

У частині 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021р. у справі № 570/997/19 (провадження № 61-16257св20), суд касаційної інстанції зазначив, що: «для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, Верховний Суд резюмує, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018р. у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018р. у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019р. у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020р. у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020р. у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020р. у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020р. у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень ст. 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом якого вона звернулася до суду».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини 1, 3 ст. 13 ЦПК України).

Таким чином, позивачка при зверненні до суду з вимогою № 1, не врахувала, що визнання права власності в спільному майні подружжя за ОСОБА_7 на частину спірної квартири АДРЕСА_1 є неналежним способом захисту прав сторони позивача, з огляду на те, що вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству; обрання стороною позивача неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у задоволені вимоги № 1.

За обставин цієї справи належним способом захисту порушеного права позивачки є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно) в порядку спадкування, і такі вимоги були заявлені позивачкою (вимога № 2).

Звертаючись до суду з вимогою № 2, позивачка просила суд визнати за нею право власності на частину спірної квартири, в порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_7 , оскільки відповідачі по справі, в досудовому порядку не визнали її право на спадкування, після смерті матері на частину спірної квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи правові позиції Верховного Суду, з аналогічних правовідносин, наведені в постанові від 14 серпня 2024р. по справі № 522/3974/20, а також беручи до уваги, що спадкоємцями за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_7 , які прийняли спадщину, є: позивачка та її брат відповідач ОСОБА_6 , який протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не заявив про відмову від спадщини, то суд вважає, що вимога № 2 підлягає частковому задоволенню, а саме: слід визнати за позивачкою право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті матері позивачки - ОСОБА_7 , враховуючи, що після смерті спадкодавця ОСОБА_7 до складу спадкової маси належить - частина спірної квартири.

Заява сторони відповідача ОСОБА_5 про застосування строків позовної давності, в порядку ст. 267 ЦК України, з посиланням на положення ст. 72 СК України не підлягає задоволенню, оскільки початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, може обчислюватися не з дати розірвання шлюбу в державних органах РАЦС або дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один зі співвласників дізнався чи міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України), аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018р. у справі № 584/1319/16-ц, від 06 листопада 2019р. у справі № 203/304/17, від 13 лютого 2020р. у справі № 320/3072/18. При цьому, протягом всього часу розгляду справи, судом не було встановлено, що після розірвання шлюбу між колишнім подружжям ОСОБА_5 виник спір про поділ майна, оскільки до часу смерті, і ОСОБА_8 , і його колишня дружина ОСОБА_7 проживали разом в спірній квартирі, і питання поділу майна в них не виникало.

Разом з тим, після звернення позивачки до Першої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті її матері ОСОБА_7 , відповідачі не визнали право спільної сумісної власності померлої ОСОБА_7 на частину спірної квартири, а тому на думку суду строк позовної давності позивачкою при зверненні до суду не пропущений.

Відповідно до ст. ст. 141, 142 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_5 на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1500,0 грн., та з відповідача ОСОБА_6 на користь позивачки підлягає стягненню 50 відсотків судового збору - 750,0 грн., та підлягає поверненню позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, шляхом зобов`язання Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві повернути останній - 750,0 грн., згідно квитанції № 51 від 23 вересня 2022р. Київського РУ АТ «Ощадбанк».

Керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 12, 13, 17-19, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України; ст. ст. 22, 28, 29 КпШС України; ст. 112 ЦК Української РСР (1963р.); ст. ст. 3, 15, 16, 392 ЦК України; ст. 3 СК України, ст. ст. 1216, 1217, 1220, 1221, 1261, 268, 1270 ЦК України; Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008р. № 7, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ), третя особа: Перша київська державна нотаріальна контора (, місцезнаходження: м. Київ, пр. Перемоги, 11), про визнання права власності за спадкодавцем; визнання права власності, в порядку спадкування - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , право власності на 1/4 /одну четверту/ частину квартири АДРЕСА_5 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 1500,0 /одна тисяча п`ятсот/ грн.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 50 відсотків сплаченого судового збору, в розмірі 750,0 /сімсот п`ятдесят/ грн.

Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві повернути ОСОБА_4 , 50 відсотків сплаченого судового збору у розмірі 750,0 /сімсот п`ятдесят/ грн., згідно квитанції 51 від 23 вересня 2022р. Київського РУ АТ «Ощадбанк».

В решті позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 15 травня 2025р.

Суддя: