Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/1529/25
Номер провадження2/711/1101/25
РІШЕННЯ
12 травня 2025 року м. Черкаси
Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:
головуючого судді Петренка О.В.,
за участю секретаря судових засідань Овезової Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно», в особі Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ», до ОСОБА_1 про стягнення боргу за оплату житлово-комунальних послуг,
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 березня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
11 березня 2025 року від представника позивача за довіреністю Гребенюк О.В. до суду надійшла заява про виконання ухвали про залишення позову без руху, до якої було додано уточнену позовну заяву про стягнення боргу за оплату житлово-комунальних послуг №40536141, в якій позовні вимоги пред`явлені лише до відповідача ОСОБА_1 .
Обгрунтовуючи позовні вимоги, що викладені в уточненій позовній заяві про стягнення боргу за оплату житлово-комунальних послуг №40536141 (а.с.33-36), позивач зазначає, що надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання в будинку АДРЕСА_1 здійснюється ПрАТ «Черкаське хімволокно», в особі Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ».
Оскільки в будинку АДРЕСА_1 відсутній будинковий лічильник загального обліку теплопостачання, то нарахування за послугу здійснювалося згідно п.40-49 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, відповідно до яких, у разі відсутності будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги пропорційно опалювальній площі квартири та з урахуванням температури повітря зовнішнього середовища, відповідно до Методики розподілу, затвердженої Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №315 від 22.11.2018.
У квартирі АДРЕСА_2 не встановлено квартирний лічильник теплової енергії, тому згідно п.24 Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №830, розподіл між споживачами обсягу спожитої у будівлі послуги здійснюється з урахуванням показів вузлів розподільного обліку/приладів-розподілювачів теплової енергії, а у разі їх відсутності пропорційно опалювальній площі приміщення споживача відповідно до Методики розподілу, затвердженої Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 №315.
Лічильник обліку гарячого водопостачання у квартирі АДРЕСА_2 встановлено, тому відповідно до п.20 Правил плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води на підставі платіжного документа або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.
Відповідно до п. 26 Правил надання послуги з постачання гарячої води та типових договорів про надання послуги з постачання гарячої води, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 № 1182, обсяги спожитої у будівлі гарячої води та обсяги теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання (за наявності циркуляції) визначаються та розподіляються між споживачами відповідно до Методики розподілу, згаданої вище.
Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про її бажання укласти договір, зокрема, надання виконавцю підписаної заяви-приєднання (додаток), сплата рахунка на надання послуги, факт отримання послуги.
З огляду на викладене, позивач робить висновок, що з відповідачем укладено договір про надання послуг централізованого опалення та постачання гарячої води шляхом акцепту публічної оферти відповідно до ст.642 ЦК України.
Також позивач у позовній заяві просить суд стягнути із відповідача інфляційну складову боргу, що відповідно до розрахунку становить 8742,24 грн, та 3% річних від простроченої суми, що відповідно до розрахунку становить 3589,55 грн. Означені позовні вимоги обгрунтовує положеннями ч.2 ст.625 ЦК України. Крім того, сплачений розмір судового збору позивач також просить стягнути із відповідача.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 березня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ПрАТ «Черкаське хімволокно», в особі Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ», до ОСОБА_1 про стягнення боргу за оплату житлово-комунальних послуг; визнано справу малозначною, а її розгляд вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін і на підставі уточненої позовної заяви про стягнення боргу за оплату житлово-комунальних послуг №40536141, що була додана до заяви про усунення недоліків від 11 березня 2025 року (вхідний №9547/25); призначено розгляд справи по суті о 10 год 00 хв 09 квітня 2025 року в приміщенні Придніпровського районного суду м.Черкаси (а.с.53-54).
Ухвалою суду від 09.04.2025 судове засідання, призначене 09 квітня 2025 року о 10 год 00 хв, було відкладене до 11 год 30 хв 12 травня 2025 року (а.с.68).
Представник позивача за довіреністю Давиденко В.Ю., 12.05.2025, через канцелярію суду, подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримав повністю, проти винесення заочного рішення не заперечував (а.с.71).
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання 12 травня 2025 року о 10 год 00 хв не з`явилася, про причини неявки не повідомила, хоча про місце, день і час розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с.60), заяв чи клопотань про проведення судового засідання без її участі до суду не подала, відзиву до суду не направила.
Водночас від відповідача ОСОБА_1 до суду надійшла заява про застосування позовної давності в частині позовних вимог про сплату боргу за послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання і додаткових вимог в частині інфляційних втрат та 3% річних, що нараховані на вказану суму. У зв`язку із чим, відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с.63-65).
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється..
Оскільки справа розглядалась у відсутність всіх учасників справи, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію сторони представника позивача, висловлену письмово, а також заяву відповідача ОСОБА_1 про застосування позовної давності, дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що ПрАТ «Черкаське хімволокно», в особі Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ», на підставі ліцензії №374 від 30.11.2012, що видана Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (а.с.48), та рішень Черкаської міської ради «Про забезпечення населення гарячим водопостачанням та центральним опаленням державним підприємством «Черкаська ТЕЦ» № 520 від 24.05.2000 (43-44), «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг населенню м. Черкаси» № 1480 від 31.10.2007 (а.с.45), забезпечує тепловою енергією населення, організації та підприємства всіх форм власності у місті Черкаси.
Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 16.05.2018 судом встановлено, що основним видом економічної діяльності Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно» є виробництво електроенергії (а.с.46).
На підставі витягу з Положення про Відокремлений підрозділ «Черкаська ТЕЦ» ПрАТ «Черкаське хімволокно» (далі - Положення) суд встановив, що Відокремлений підрозділ «Черкаська ТЕЦ» заснований на приватній власності ПрАТ «Черкаське хімволокно» (а.с.49). Крім того, відповідно до п.2.6 Положення, суд встановив, що Відокремлений підрозділ має право бути позивачем, відповідачем та третьою особою в судових органах, від імені засновника вступати у встановлені законом правовідносини з іншими юридичними та фізичними особами.
Із листа-розрахунку по ОР №40536141 суд встановив, що надання послуг з централізованого опалення (постачання теплової енергії) та гарячого водопостачання (постачання гарячої води) до квартири АДРЕСА_2 здійснюється ПрАТ «Черкаське хімволокно», в особі Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» (а.с.37).
Вказаний юридичний факт також підтверджується і довідкою Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради №4035/5948-01-10 від 27.02.2025, що витребувана судом (а.с. 29).
Таким чином, із досліджених у судовому засідання матеріалів справи, суд встановив, що відповідач, починаючи із 12.04.2017, є споживачем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, які їй надає Приватне акціонерне товариство «Черкаське хімволокно», в особі Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ».
З листа-розрахунку по ОР №40536141 суд встановив, що за період із лютого 2017 року до 01 травня 2024 року за наймачем/наймачами об`єкту нерухомості, а саме: квартири АДРЕСА_2 , рахується заборгованість перед Відокремленим підрозділом «Черкаська ТЕЦ» ПрАТ «Черкаське хімволокно» за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у загальному розмірі 22 092,03 грн (а.с.37).
Крім того, із розрахунків 3% річних та інфляційних втрат по о/р НОМЕР_1 суд встановив, що позивачем нараховано відповідачу, за період з 24.05.2017 до 31.01.2022, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, що складає 3589,55 грн (а.с.39), та інфляційних втрат за період із червня 2017 року до січня 2022 року, що становить 8742,24 грн (а.с.38).
Також, в судовому засіданні встановлено, що договір про надання житлово-комунальних послуг між сторонами не укладався, однак, не укладення договору не виключає можливість стягнення з відповідача на користь позивача вартості фактично отриманих послуг і не може бути підставою для звільнення споживача (відповідача ОСОБА_1 ) від оплати таких послуг.
Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 15.03.2018 в справі №401/710/15-ц.
Відповідно до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII (далі Закон №2189), до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком; комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Серед основних зобов`язань споживача Закон №2189 визначає оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону №2189).
Частиною 3 ст.9 Закону №2189 встановлено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Означеним положенням Закону №2189 кореспондуються положення кодифікованого закону, а саме: ст. 67, 68 ЖК України, якими передбачено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.
Таким чином, відповідач є споживачем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання в розумінні положень Закону №2189 та ЖК України, що їй надає ПрАТ «Черкаське хімволокно», в особі Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ», за вказаною вище адресою.
Згідно з ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 541 ЦК України встановлено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
Частиною 1 ст.543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Проте суд, визначаючи заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, що підлягає стягненню із відповідача на користь позивача, звертає увагу учасників справи, що право проживати у квартирі АДРЕСА_4 у відповідача ОСОБА_1 виникло лише 12.04.2017, тобто з часу реєстрації нею місця проживання в означеному житловому приміщенні.
Водночас позивачем, всупереч положенням ч.1 ст.81 ЦПК України, не надано суду доказів про те, що відповідач ОСОБА_1 мала право проживати в означеній вище квартирі, починаючи із лютого 2017 року, тобто з часу, з якого позивач здійснює нарахування вартості комунальних послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання.
Вказаний розрахунок є зрозумілим, чітким та об`єктивним, а тому суд вважає його належним та допустимим доказом існування заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 19 888,59 грн, тобто, починаючи із квітня 2017 року.
Згідно ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Проте всупереч положенням ч. 1 ст. 81 ЦПК України відповідачем не надано доказів на спростування наявної заборгованості по сплаті комунальних послуг, а також своїх контррозрахунків заборгованості, або ж доказів про повне погашення заборгованості, що виникла в зв`язку із неналежним виконанням нею зобов`язань з оплати за отримані комунальні послуги. Крім того, відповідачем не доведено наявності розбіжності між здійсненими сплатами та тими сплатами, що відображені позивачем у листі-розрахунку по ОР №40536141. Також у матеріалах справи відсутні докази, що позивач неналежно надавав комунальні послуги, або відповідач відмовився від отримання вказаних послуг у період із квітня 2017 року до 01 травня 2024 року.
З огляду на встановлені факти і безпосередньо досліджені докази, що їх підтверджують, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ПрАТ «Черкаське хімволокно», в особі Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ», є доведеними та обгрунтованими, в частині нарахування боргу за надані комунальні послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, в сумі 19 888,59 грн (з квітня 2017 до 01.05.2024), оскільки встановлено, що позивач є надавачем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання в означений період, ним надані відповідні послуги відповідачу як споживачу таких послуг, наведені ним розрахунки розміру боргу здійснені за встановленими тарифами (а.с.42), затвердженими рішеннями виконавчого комітету Черкаської міської ради, а відповідно і не спростовані відповідачем.
Щодо позовної вимоги позивача про стягнення із відповідача 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання, то суд зазначає про таке.
Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Позивачем надано розрахунок інфляційних втрат в сумі 8742,24 грн та 3% річних в сумі 3589,55 грн у зв`язку із простроченням відповідаче оплати комунальних послуг.
Суд перевірив означені розрахунки на предмет їх відповідності положенням ч.2 ст.625 ЦК України та встановив, що позивачем вони виконані у чіткій відповідності до означеної норми матеріального права, а також з врахуванням суми боргу відповідача за надані послуги із постачання теплової енергії та гарячої води, починаючи із квітня 2017 року, тобто з часу, коли у відповідача виникло право проживання в означеній квартирі, а відповідно і виник обов`язок сплати вартості відповідних комунальних послуг. Водночас матеріали справи не містять будь-яких контррозрахунків відповідача щодо помилковості або неправильності їх проведення позивачем.
Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що і позовна вимога про стягнення із відповідача 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання є доведеною та обгрунтованою.
Оскільки позовні вимоги позивача судом визнані як такі, що доведені та обгрунтовані в розмірі 19 888,59 грн (вартість комунальних послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період із квітня 2017 до травня 2024), а також про стягнення із відповідача 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання, тому суд дійшов висновку про необхідність розгляду по суті заяви відповідача ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності.
Згідно мотивувальної частини означеної вище заяви, відповідач ОСОБА_1 обгрунтовує необхідність застосування до спірних правовідносин строку позовної давності з огляду на те, що позивач у позовній заяві не навів об`єктивних причин для пропуску строків звернення до суду. При цьому відповідач посилається на висновки Верховного Суду, що викладені у постановах від 10.11.2022 в справі №990/115/22, від 10.01.2023 в справі №640/3489/21, від 18.01.2022 в справі №370/522/16-ц, у яких Верховний Суд зробив правовий висновок, що суд може поновити процесуальний строк як до запровадження, так і після закінчення карантину, якщо визнає причини такого пропуску поважними і такими, що зумовлені запровадженими обмеженнями.
Підсумовуючи викладене, відповідач констатує, що оскільки позивач з даним позовом звернувся лише 25 лютого 2025 року, тому стягнення за надані послуги, з урахуванням позовних вимог, підлягає лише заборгованість з 26.02.2022 по 01.05.2025. Відповідно заборгованість за період із лютого 2017 до 25.02.2022 не підлягає задоволенню у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності.
Крім того, відповідач у заяві про застосування строку позовної давності звертає увагу суду, що із застосуванням строку позовної давності за період з 26.02.2022 до 01.05.2024, згідно листа-розрахунку та з урахуванням здійснених платежів, заборгованість відсутня, оскільки за вказаний період утворилась переплата.
У зв`язку із викладеним, відповідач просить суд застосувати строк позовної давності до позову ПрАТ «Черкаське хімволокно», в особі Відокремленого підрозділі «Черкаська ТЕЦ» та відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Вирішуючи по суті заяву відповідача ОСОБА_1 про застосування позовної давності, суд зазначає про таке.
Згідно зі ст 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.3,4 ст. 267 ЦК України).
За загальним правилом ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Отже, за змістом ст. 256, 261 ЦК України, позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України), установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин.
У зв`язку із цим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та був відмінений з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Разом з тим, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч.1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Воєнний стан неодноразово було продовжено і є діючим, станом на день розгляду судом цієї справи.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 №2120-IX, який набрав чинності 17.03.2022, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, п. 19 такого змісту: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану".
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскільки з 12.03.2020 на всій території України запроваджений загальнодержавний карантин, який тривав до 30.06.2023, а з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан і відповідно станом на 25.02.2025 (дата подання позовної заяви) діяв на усій території України, позивач звернувся з вимогами до суду поза межами позовної давності, а саме щодо позовних вимог про стягнення боргу за послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з лютого 2017 року до березня 2017 року.
Проте, оскільки суд визнав обгрунтованими і вмотивованими позовні вимоги в частині заборгованості за комунальні послуги з постачання теплової енергії та гарячої води за період із квітня 2017 року до 01 травня 2024 року, оскільки саме із 12 квітня 2017 року у відповідача ОСОБА_1 виникло право проживання у квартирі АДРЕСА_2 , а відповідно і виник обов`язок сплати вартості за спожиті комунальні послуги, тобто за період, що не охоплюється строком позовної давності, а слідує за ним, тому відсутні підстави для застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача, оскільки такі є необгрутованими з підстав, що викладені судом у мотивувальній частині судового рішення.
Що стосується врахування заяви відповідача про застосування строку позовної давності до позовних вимог про стягнення із відповідача 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання, то суд зазначає про таке.
Як встановлено судом із розрахунків означених складових боргу, що виконані позивачем і містяться у письмових доказах, що знаходяться на а.с. 38, 39, 3% річних позивачем розраховані, починаючи із 24 травня 2017 року (у зв`язку із несвоєчасною сплатою відповідачем вартості комунальних послуг за квітень 2017 року) до 31.01.2022; інфляційні втрати позивачем розраховані, починаючи із червня 2017 року (у зв`язку із несвоєчасною сплатою відповідачем вартості комунальних послуг за квітень 2017 року) до січня 2022 року.
Таким чином, суд встановив, що позивачем нарахування 3% річних та інфляційних втрат здійснено за період, до якого не застосовуються строки позовної давності з підстав, передбачених п.12, 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.
Що стосується посилань відповідача у заяві про застосування строку позовної давності на необхідність застосування до спірних правовідносин висновків Верховного Суду, що викладені у постановах від 10.11.2022 в справі №990/115/22, від 10.01.2023 в справі №640/3489/21, від 18.01.2022 в справі №370/522/16-ц, то суд зазначає про таке.
Пунктом 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19 (провадження №12-18гс20) зроблено правовий висновок, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Проаналізувавши судові рішення Верховного Суду, на які посилається відповідач у заяві про застосування строку позовної давності, суд робить висновок, що підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання в означених судових рішеннях Верховного Суду є неаналогічним тим, які містяться у конкретній справі.
Так, з аналізу постанов Верховного Суду від 10.11.2022 в справі №990/115/22, від 10.01.2023 в справі №640/3489/21, від 18.01.2022 в справі №370/522/16-ц суд констатує, що предметом перевірки законності рішень як місцевого суду, так і суду апеляційної інстанції, були норми процесуального права, які передбачають строк звернення позивача до суду з відповідним позовом (зокрема, з приводу звільнення з публічної служби) та з апеляційною скаргою. Тобто, правові висновки Верховного Суду в означених справах сформовані щодо правильності застосування судами норм процесуального права, які регламентують строк звернення до суду з позовом та з апеляційною скаргу в період карантинних обмежень.
Проте в означених судових рішеннях Верховний Суд не здійснював формування правових висновків щодо зупинення перебігу строків позовної давності з підстав, передбачених п.12, 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у взаємозв`язку із положеннями ст.256, 257, 261 та 267 ЦК України, тобто у період як дії в Україні карантину та введення воєнного стану.
З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин висновків Верховного Суду, що викладені у постановах Верховного Суду від 10.11.2022 в справі №990/115/22, від 10.01.2023 в справі №640/3489/21, від 18.01.2022 в справі №370/522/16-ц, і на які міститься посилання відповідача в заяві про застосування строку позовної давності.
У зв`язку із цим, суд дійшов висновку, що заява відповідача ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності не підлягає врахуванню під час ухвалення судового рішення в цивільній справі №711/1529/25.
Щодо розподілу судових витрат, то суд зазначає про таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Із дослідженої платіжної інструкції кредитового переказу коштів №783 від 11.09.2024 (а.с.1) судом встановлено, що позивачем понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3028 грн.
Керуючись ст. 256, 257, 261, 267, 509, 525, 526, 541, 543, 610, 625 ЦК України, п.12, 19 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, ст.67,68 ЖК України, ст.5,7,9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII, ст. 13, 76, 77, 80, 81, 89, 133, 141, ст.247, 258, 264, 265, 354, 355 ЦПК України, суд
позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно», в особі Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ», до ОСОБА_1 про стягнення боргу за оплату житлово-комунальних послуг задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно», в особі Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ», заборгованість за послуги з централізованого опалення (постачання теплової енергії) та гарячого водопостачання (постачання гарячої води), за період з 01.04.2017 до 01.05.2024, у розмірі 19 888 (дев`ятнадцять тисяч вісімсот вісімдесят вісім) гривень 59 (п`ятдесят дев`ять) копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно», в особі Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ», заборгованість за інфляційну складову боргу у розмірі 8742 (вісім тисяч сімсот сорок дві) гривні 24 (двадцять чотири) копійки та три відсотки річних у розмірі 3589 (три тисячі п`ятсот вісімдесят дев`ять) гривень 55 (п`ятдесят п`ять) копійок, а всього 12 331 (дванадцять тисяч триста тридцять одна) гривня 79 (сімдесят дев`ять) копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно», в особі Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ», судовий збір в сумі 2 834 (дві тисячі вісімсот тридцять чотири) гривні 21 (двадцять одна) копійка.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складене 12 травня 2025 року.

Сторони у справі:

Позивач: Приватне акціонерне товариство «Черкаське хімволокно», в особі Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ», код ЄДРПУО: 00204033: місцезнаходження: м. Черкаси, проспект Хіміків, 76.

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: невідомий, місце реєстрації проживання: АДРЕСА_3 .

Головуючий: О. В. Петренко