ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
30 квітня 2025 року Чугуївський міський суд Харківської області у складі: головуючого судді Гніздилова Ю. М., за участю секретаря судового засідання Кисловської О. О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуїв цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Чугуївська міська рада Харківської області,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Чугуївська міська рада Харківської області, обґрунтовуючи свої вимоги таким.
Відповідно до виписки № 299 від 08.07.1972 року з протоколу №24 засідання Строительно-монтажного управления Спецстрой-3 ОСОБА_3 було виділено в управління в 100 квартирному будинку 3 кімнатну квартиру АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 мій батько ОСОБА_3 помер. Після його смерті квартирою продовжила володіти та користувалася мати позивача - ОСОБА_4 . Після переоформлення особового рахунку на ОСОБА_4 , вона стала наймачем вказаної квартири, та разом з позивачем продовжили користуватися та управляти вказаною квартирою, підтримувати її в належному стані, сплачувати плату за комунальні послуги, та нести всі інші витрати пов`язані з використанням вказаної квартири та підтримки її в належному стані. Однак, ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 12 липня 1987 року У вказаній квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрований, але фактично не проживає більше ніж10 років відповідач - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Факт його реєстрації в квартирі позивача складає певні незручності та додаткові фінансові витрати, у зв`язку з чим позивач просить визнати його такими, що втратив право користування житловим приміщенням.
В судове засідання позивач не з`явився, надавши до суду заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився надавши заяву, в якій просили розгляд справи провести за його відсутності, рішення ухвалити відповідно до норм чинного законодавства.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про дату та час розгляд у справи.
Також, відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Враховуючи, що відповідно до положень ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзив на позов не подала, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення.
Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.
Факт родинних відносин із ОСОБА_3 підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 31 січня 1968 року (
Відповідно до рішення «Исполнительного комитета Чугуевского городского совета народных депутатов № 292Л» от ІНФОРМАЦІЯ_4 , особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_3 у зв`язку з смертю наймача ОСОБА_3 був переоформлений на ОСОБА_4 , яка має сім`ю, яка складається з двох осіб ( ОСОБА_4 , та син ОСОБА_1 )
Після переоформлення особового рахунку на ОСОБА_4 , вона стала наймачем вказаної квартири, та разом продовжили користуватися та управляти вказаною квартирою, підтримувати її в належному стані, сплачувати плату за комунальні послуги, та нести всі інші витрати пов`язані з використанням вказаної квартири та підтримки її в належному стані.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 12 липня 1987 року.
Відповідно до архівного витягу протоколу № 2 заседания общественной комиссии по жилищным вопросам от 19.02.90г. особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_3 у зв`язку зі смертю наймача був переоформлений на ОСОБА_1 у складі сім`ї 1 людина.
Вказаний протокол був затверджений рішенням «Исполнительного комитета Чугуевского городского совета народных депутатов № 48 от 19.02.90г.»
Відповідно до довідки №Г -18/875 -уА від 11.03.2024 до зареєстрованого в житловому будинку за адресою АДРЕСА_2 входять: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 .
Відповідно до відповіді на адвокатський запит №02-02-41/2194 від 30.10.2024 квартира за адресою АДРЕСА_2 не передавались у власність громадян. Станом на 31.10.2024 року вищевказана квартира не приватизована.
Відповідно до довідки № 7 від 27 січня 2022 року за адресою АДРЕСА_2 протягом останніх 24 місців зареєстрований але фактично не проживає ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 .
В положеннях ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Так, згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном.
При цьому частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до абз. 2 п. 34 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї.
Згідно зі ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Тому право члена сім`ї власника квартири користування цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це житло. Таким чином, лише члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом у відповідності до вимог закону. При цьому приміщення, яке вони мають право займати, визначається самим власником.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Позивач є власником майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .
В силу ст. 391 ЦК України, як власник майна ОСОБА_1 має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 не є власником майна, бажання використовувати його для проживання не має.
Згідно Постанови ВСУ від 16 листопада 2016 р. у справі № 6-709цс16, згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Отже, позивач на власний розсуд може визначити яким шляхом необхідно усунути його порушене право, обравши усунення перешкод шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування.
Суд вважає, що реєстрація відповідача в квартирі, який належить позивачеві, порушує права останнього, оскільки перешкоджає здійсненню ним права користування та розпорядження своїм майном, як складовими частинами права власності.
Таким чином, враховуючи те, що позивач є власником спірного житлового приміщення, відповідач не є членом родини позивача, відповідач не бажає користуватися спірною квартирою, то суд вважає можливим усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом визнання ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .
На підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 41, 129 Конституції України, ст. ст. 15, 319, 321, 391, 405 ЦК України, керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76, 81, 89, 258, 263-265, 268, 280-289, п. 15.5) розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Чугуївська міська рада Харківської області - задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, що втратив право користування квартирою, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Чугуївський міський суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Ю. М. Гніздилов