Житомирський апеляційний суд
Справа №296/8654/24 Головуючий у 1-й інст. Адамович О. Й.
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Борисюка Р.М., Коломієць О.С.

розглянув у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №296/8654/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 30 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Адамовича О.Й. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У вересні 2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна»» звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №6365536 від 13.02.2023 у загальному розмірі 66 630,00 грн., з яких: сума кредиту 18 000 грн., сума процентів за користування кредитом 48 630,00 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.

В обґрунтування позову зазначало, що 13.02.2023 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний договір №6365536 про надання споживчого кредиту. Стверджує, що вказаний кредитний договір було укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна» затверджених наказом №205-ОД від 10 лютого 2022 року та розміщених на їх сайті. Вказує, що згідно умов кредитного договору: сума кредиту (загальний розмір) складає 18 000 грн (п.1.3. кредитного договору); строк кредиту 360 днів; дата повернення кредиту (08.02.2024) вказується в графіку платежів, що є додатком №1 до договору. Стверджує, що ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало кредит в сумі 18 000 грн., шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача НОМЕР_1 . Зазначає, що відповідач 05.03.2023 здійснив оплату на рахунок кредитора в розмірі нарахованих процентів за користування кредитом на суму 5 373,00 грн та 25.03.2023 на суму 5100,00 грн.

Зазначає, що 27.11.2023 між ТОВ «Авентус Україна», як клієнтом, та позивачем, як фактором, було укладено договір факторингу №27.11/23-ф, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором. Вказує, що про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «Авентус Україна» повідомило відповідача шляхом направлення на його електронну пошту відповідного повідомлення. Зазначає, що станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача по кредитному договору перед позивачем не сплачена і складає 18 000 грн тіло кредиту та 48 630 грн нараховані проценти, а всього 66 630,00 грн. Враховуючи викладене просило задовольнити позов в повному обсязі, а також стягнути 10 000 грн витрат на правову допомогу.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 30 січня 2025 року позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна»» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна»» заборгованість за договором №6365536 про надання споживчого кредиту у розмірі 61 342,20 грн. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна»» витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 230,15 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна»» витрати понесені на правничу допомогу у розмірі 2000 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову, а саме стягнути із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» заборгованості по договору №6365536 від 13 лютого 2023 року про надання споживчого кредиту у розмірі 7 527 грн.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що суд першої інстанції прийшов до хибного висновку, що пільга визначена ч.15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» застосовується до військовослужбовця виключно у період вказаний у довідці за формою 5. Звертає увагу на те, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем та перебуває на військовій службі з 01 червня 2022 року та продовжує нести службу по даний момент. Відтак, на момент укладення кредитного договору 13 лютого 2023 року та упродовж усіх строків кредитування ОСОБА_1 був та є військовослужбовцем на якого розповсюджується п.15 ст.14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а відтак, відсотки за користування кредитними коштами з відповідача стягненню не підлягають та, як наслідок, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Вважає, що з огляду на те, що ОСОБА_1 будучи військовослужбовцем отримав кошти у розмірі 18 000 грн та сплатив кошти у сумі 10 473 грн позовні вимоги підлягають задоволенню лише в частині стягнення 7 527 грн. Також вважає, що у зв`язку з тим, що вимоги ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» підлягають задоволенню у розмірі 7 527 грн., що становить 11,3% ціни позову, то витрати на судовий збір підлягають задоволенню у розмірі 273,73 грн., а витрати на правову допомогу у розмірі 1130 грн. Враховуючи вищевикладене просить скасувати рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 30 січня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову, а саме стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» заборгованості по договору №6365536 від 13 лютого 2023 року про надання споживчого кредиту у розмірі 7 527 грн.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 13 лютого 2023 року між ТОВ «Авентус Україна» як позикодавцем та ОСОБА_1 як позичальником був укладений договір №6365536 про надання споживчого кредиту, відповідно до якого товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти на споживчі потреби в загальній сумі 18 000 грн терміном на 360 днів, а споживач одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором.

Договір укладено та підписано сторонами в електронній формі, зокрема відповідачем договір підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором С9247 13.02.2023 19:22:44.

У пункті 1.5.1 вказаного договору сторони погодили стандартну процентну ставку 1,99% в день, яка застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього договору.

Додатком №1 до вказаного договору погоджено таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, реквізити для оплати.

Відповідно до п. 1.7.1 орієнтована реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою 45138,26% річних.

Пунктом 3.1 договору погоджено, що нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредитування (включаючи періоди пролонгації та автопролонгації), виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році.

Відповідач шляхом власноручного введення одноразового ідентифікатора отриманого від позивача прийняв публічну пропозицію (оферту) та підписав кредитний договір, тобто договір вважається укладеним у відповідності до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».

Крім того, до позовної заяви долучено паспорт споживчого кредиту, згідно яких сума-ліміт кредиту становить 18 000 грн., строк кредитування 360 днів. Процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту становить 1,99% в день, що становить 726,35% річних.

27 листопада 2023 року між ТОВ «Авентус Україна» як клієнтом та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна»» як фактором було укладено договір факторингу №27.11/23-Ф, згідно з умовами якого ТОВ «Авентус Україна» відступив ТОВ «ФК «Фінтраст Україна»» права грошової вимоги, зокрема, за кредитним договором №6365536, укладеним з ОСОБА_1 .

Про укладення вказаного договору відповідач був повідомлений шляхом направлення на електронну пошту останнього відповідне повідомлення.

Згідно витягу з Реєстру боржників (додаток №1) до договору факторингу №27.11/23-Ф від 27.11.2023 слідує, що заборгованість боржника під порядковим номером 2454 ОСОБА_1 за кредитним договором №6365536 становить 41 556 грн з яких: 18 000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу та 23 556 грн - сума заборгованості за відсотками.

З акту-прийому передачі реєстру боржників від 27.11.2023 за договором факторингу №27.11/23-Ф від 27.11.2023 слідує, що ТОВ «ФК «Фінтраст Україна»» та ТОВ «Авентус Україна» уклали цей акт на виконання п. 1.2. укладеного договору факторингу, за яким клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників кількістю 4991, після чого до фактора переходять права вимоги заборгованості від боржників.

На підтвердження фактичного переказу коштів позивачем до позову додано лист ТОВ «Пейтек Україна» №20231206-2 від 06.12.2023, згідно якого ТОВ «Авентус Україна» через систему платежів Pay Tech на підставі договору перераховало кошти в розмірі 18 000 грн на банківську картку НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_1 .

Згідно розрахунку заборгованості сформованого ТОВ «Авентус Україна» заборгованість за договором №6365536 від 13.02.2023 за 70 календарних днів складає 61 074,00 грн., з яких 18 000,00 грн сума кредиту; 43 074,00 грн сума процентів за користування кредитом.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог в частині тіла кредиту у сумі 18 000 грн. Враховуючи положення частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», позивач у період з 13.02.2023 по 26.04.2023 не мав права нараховувати проценти за користування кредитом, тому суд першої інстанції не вбачав підстав для стягнення з відповідача на користь позивача процентів саме за вказаний період і в цій частині відмовив в задоволенні позовних вимог. Щодо позовних вимог в частині нарахування процентів за користування кредитом за період з 27.04.2023 по 26.11.2024 в сумі 18 268,20 грн., то суд першої інстанції вважав позов в цій частині підставним та таким, що підлягає задоволенню, оскільки доказів того, що позивач перебував на військовій службі з 27.04.2023 по 04.02.2024 матеріали справи не містять.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.

За приписами ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.

Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Встановлено, що 13 лютого 2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №6365536.

Вказаний договір про надання кредиту підписаний ОСОБА_1 електронним підписом з одноразовим ідентифікатором С9247.

На підтвердження позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» надало суду копію зазначеного вище договору про надання споживчого кредиту №6365536 від 13 лютого 2023 року.

Відтак, з урахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про укладеність вищевказаного договору про надання споживчого кредиту між відповідачем та ТОВ «Авентус Україна».

За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності кредитного договору. Зазначений договір недійсним не визнано.

При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18) від 28 березня 2018 року.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Частиною другою статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цсі5.

У справі, що переглядається встановлено, що відповідач уклав із ТОВ «Авентус України» електронний договір шляхом обміну електронними повідомленнями, та підписала такий у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» (електронним підписом одноразовим ідентифікатором С9247), а тому вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Згідно карти обліку договору (розрахунку заборгованості) відповідачем було 05.03.2023 сплачено 5873 грн боргу, які зараховані на оплату процентів та 25.03.2023 сплачено 5100 грн., які також зараховані на оплату процентів.

Доказів погашення тіла кредиту матеріали справи не містять.

Відтак, встановивши укладення між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 13.02.2023 кредитного договору №6365536, строку дії договору на 360 днів (до 28.02.2024), відсутність сплати тіла кредиту, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення тіла кредиту в сумі 18 000 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що сплачені ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10 973 грн мають бути зараховані на сплату тіла кредиту є помилковими, оскільки за вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення» роз`яснено, що вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

У свою чергу ОСОБА_1 зустрічних позовних вимог про зарахування сплачених коштів на погашення заборгованості по тілу кредиту у даній справі не заявляв.

Щодо стягнення заборгованості по процентам, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_2 від 26.04.2023 старший солдат ОСОБА_3 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 АДРЕСА_1 з 01.06.2022 по теперішній час.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі №199/3051/14 (провадження №61-10861св18) викладено правовий висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», який полягає у тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року №322/2/7142.

Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники.

Надана відповідачем довідка військової частини НОМЕР_2 від 26.04.2023, колегією суддів оцінюється як така, що підтверджує наявність у ОСОБА_1 пільг щодо нарахування штрафів, пені та процентів за користування кредитом в розумінні пункту 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей».

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що враховуючи положення частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», позивач у період з 13.02.2023 по 26.04.2023 не мав права нараховувати проценти за користування кредитом, проте не вірно задовольнив позовні вимоги в частині нарахування процентів за користування кредитом за період з 27.04.2023 по 26.11.2024 в сумі 18 268,20 грн., оскільки ОСОБА_1 є особою, яка відповідно до частини 15 статті 14 Закону №2011-ХІІ звільнена від сплати процентів за користування кредитом.

Таким чином, суд першої інстанції ухвалюючи рішення по суті не дав належної правової оцінки тому факту, що у ОСОБА_1 відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом на підставі ч.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей» та дійшов помилкового висновку про стягнення заборгованості за процентами за період з 27.04.2023 по 26.11.2024 в сумі 18 268,20 грн.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені без належного з`ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для зміни рішення суду першої інстанції, шляхом зменшення розміру заборгованості з 61 342,20 грн до 18 000 грн.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» за подання позовної заяви сплатило судовий збір в розмірі 2422,40 грн., позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на 27,01%, тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору з відповідача на користь позивача підлягає зміні та має бути стягнутий з відповідача судовий збір на користь позивача в розмірі 654,29 грн., в частині стягнення витрат на правову допомогу рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Враховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а саме на 72,99%, за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір в розмір 3633,60 грн., тому з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2652,16 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в сили вимог закону.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 30 січня 2025 року змінити, зменшивши розмір заборгованості стягнутої з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» за договором про надання споживчого кредиту №6365536 від 13.02.2023 з 61 342,20 грн до 18 000 грн., з яких: 18 000 грн - заборгованість за тілом кредиту.

Врешті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 654,29 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 2652,16 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді