АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2025 року

м. Чернівці

справа № 714/891/23

провадження № 22-ц/822/330/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Одинака О. О.

суддів: Половінкіної Н. Ю., Височанської Н. К.

секретар Собчук І. Ю.

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_3

апеляційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , на рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 05 лютого 2025 року

головуюча в суді першої інстанції суддя Козловська Л. Д.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_3 .

Просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь матеріальну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, в розмірі 208 380.

Позов обґрунтований тим, що 23 травня 2022 року о 09:00 годині на вулиці Головній, 8, в селі Остриця Герцаївського району Чернівецької області, відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП) за участю транспортного засобу ISUZU «Богдан», номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_2 , та транспортного засобу FIAT «punto», номерний знак НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 , в результаті чого транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.

На момент ДТП керування транспортним засобом здійснював ОСОБА_3 як найманий працівник фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 .

Постановою Герцаївського районного суду Чернівецької області від 09 серпня 2022 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності за статті 124 КУпАП.

Згідно висновку автотоварознавчої експертизи вартість відновлювального ремонту автомобіля складає 395 660 гривень 26 копійок.

З урахуванням результатів проведених досліджень і розрахунків визначено, що проведення належного передбаченого виробником, відповідними ремонтними вимогами і нормативами, з заміною складників новими запчастинами, ремонтного відновлення досліджуваного автомобіля внаслідок його пошкодження в ДТП 23 травня 2022 року є технічно можливим, але економічно недоцільним, адже вартість його відновлювального ремонту після цього пошкодження перевищує його ж ринкову вартість на момент даного пошкодження.

Отже, вартість матеріального збитку, завданого з технічної точки зору власнику досліджуваного автомобіля Fіat «Punto», номерний знак НОМЕР_2 , внаслідок його пошкодження у ДТП 23 травня 2022 року, визначено у розмірі ринкової вартості цього автомобіля на момент пошкодження до ДТП і становить 121 920 гривень.

Вказує, що автомобіль позивача був відремонтований після ДТП, та загальна вартість відновлювальних ремонтних робіт з урахуванням запчастин становить 208 380 гривень.

Посилається на те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується останнім.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 05 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_3 , задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, в розмірі 208 380 гривень.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 05 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_1 відмовити повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ОСОБА_2 посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що відповідач є фізичною особою-підприємцем, який за основним видом діяльності здійснює перевезення пасажирів транспортом на міських і приміських маршрутах.

Водій ОСОБА_3 , з вини якого відбулась ДТП перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 та виконував трудові обов`язки.

Відповідальність ОСОБА_2 як власника транспортного засобу ISUZU «Богдан», номерний знак НОМЕР_1 , на момент ДТП не була застрахована.

В результаті ДТП автомобіль FIAT «punto», номерний знак НОМЕР_2 , який належить позивачу вважається фізично знищеним, що підтверджується висновком автотоварознавчої експертизи від 04 жовтня 2022 року № 94/22.

Відповідно до пункту 30.2 статті 30 Закону № 1961-IV якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 як власнику транспортного засобу завдано матеріальний збиток на суму 121 920 гривень, що згідно з регламентом не перевищує ліміт страхового відшкодування.

Відповідно до підпункту «а» пункту 41.1 статті 41 Закону № 1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Отже, позов у цій справ пред`явлено до неналежного відповідача, що є самостійної підставою для відмови в позові до ОСОБА_2 . Належним відповідачем у справі є МТСБУ, яке і повинно відповідати за шкоду в межах ліміту страхового відшкодування (130 000 гривень).

Суд першої інстанції помилково визначив розмір завданої майнової шкоди позивачу на суму 208 380 гривень.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 314677 ОСОБА_3 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 КпАП України, а саме: 23 травня 2022 року о 09:00 годині на вулиці Головній, 8, в селі Остриця Герцаївського району Чернівецької області, керуючи транспортним засобом ISUZU «Богдан», номерний знак НОМЕР_1 , не вибрав безпечної дистанції та швидкості маневру руху та скоїв зіткнення з транспортним засобом FIAT «punto», номерний знак НОМЕР_2 . В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Герцаївського районного суду Чернівецької області від 09 серпня 2022 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності за статті 124 КУпАП (а. с. 8).

Відповідно до листа управління інформаційних систем та електронних реєстрів головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 30 січня 2025 року № 2400-2107-7/3875 вбачається, що гр. ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 з 20 травня 2022 року по 21 листопада 2022 року на посаді водія автотранспортних засобів.

Як встановлено судами відповідальність ОСОБА_2 як власника транспортного засобу ISUZU «Богдан», номерний знак НОМЕР_1 , на момент вчинення ДТП не була застрахована.

Згідно з висновком автотоварознавчої експертизи від 04 жовтня 2022 року № 94/22, складеного судовим експертом Юзвою С. Г., вартість матеріального збитку, завданого з технічної точки зору власнику автомобіля FIAT «punto», 2008 року виготовлення, номерний знак НОМЕР_2 , внаслідок його пошкодження у ДТП 23 травня 2022 року визначається у розмірі ринкової вартості автомобіля на момент до пошкодження і становить 121 920 гривень.

Зі змісту вказаного висновку слідує, що, що вартість відновлювального ремонту автомобіля FIAT «punto», до якого входить вартість матеріалів для ремонту та вартість ремонтно-відновлювальних робіт, складає 395 660 гривень 26 копійок. З урахуванням результатів проведених досліджень і розрахунків, визначається, що проведення належного (передбаченого виробником, відповідними ремонтними вимогами і нормативами, з заміною складників новими запчастинами) ремонтного відновлення досліджуваного автомобіля внаслідок його пошкодження в ДТП 23 травня 2022 року є технічно можливим, але економічно недоцільним, адже вартість його відновлювального ремонту після цього пошкодження перевищує його ж ринкову вартість на момент даного пошкодження.

Отже, вартість матеріального збитку, завданого з технічної точки зору власнику досліджуваного автомобіля FIAT «punto» визначено у розмірі ринкової вартості цього автомобіля на момент пошкодження до ДТП.

Листом від 18 травня 2023 року Моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ) повідомило ОСОБА_1 про відмову у відшкодуванні шкоди у зв`язку з тим, що на момент обстеження незалежним експертом, який діяв за дорученням МТСБУ, автомобіль FIAT «punto», номерний знак НОМЕР_2 , станом на 12 травня 2023 року є частково відновленим, а тому порушено вимоги закону стосовно збереження пошкодженого транспортного засобу у стані, в якому він знаходився після ДТП, що і є підставою для відмови у здійсненні грошової виплати.

ОСОБА_1 здійснено відновлювальний ремонт автомобіля FIAT «punto», номерний знак НОМЕР_2 , в зв`язку з чим понесено витрати на відновлювальні ремонтні роботи та запасні частини на загальну суму 208 380 гривень, що підтверджується договором № 1 про технічне обслуговування та ремонт транспортного засобу, рахунком від 20 березня 2023 року № 5, актом прийому передачі виконаних робіт по ремонту автомобіля від 24 березня 2023 року, рахунком від 21 січня 2023 року, квитанціями від 26 січня 2023 року № 42, 50 та від 18 січня 2023 року № 16.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає зазначеним вище вимогам закону з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19).

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини 2 зазначеної статті).

У частинах першій, другій статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пункту 1 частини перпшої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Страхування це правовідносини щодо захисту страхових інтересів фізичних та юридичних осіб (страховий захист) при страхуванні ризиків, пов`язаних з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням, з володінням, користуванням і розпорядженням майном, з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі, у разі настання страхових випадків, визначених договором страхування, за рахунок коштів фондів, що формуються шляхом сплати страхувальниками страхових премій (платежів, внесків), доходів від розміщення коштів таких фондів та інших доходів страховика, отриманих згідно із законодавством (стаття 1 Закону України «Про страхування» від 18 листопада 2021 року № 1909-IX (далі Закон № 1909-IX).

Страхова виплата (страхове відшкодування) грошові кошти, що виплачуються страховиком у разі настання страхового випадку відповідно до умов договору страхування та/або законодавства (стаття 1 Закону № 1909-IX).

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно із спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV (далі Закон № 1961-IV, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-IV Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

За змістом підпункту «а» пункту 41.1 статті 41 Закону № 1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Відповідно до пунктів 30.1, 30.2 статті 30 Закону № 1961-IV транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

За обставин цієї справи:

відповідальність ОСОБА_2 як власника транспортного засобу ISUZU «Богдан», номерний знак НОМЕР_1 , на момент ДТП не була застрахована;

згідно з висновком автотоварознавчої експертизи від 04 жовтня 2022 року № 94/22 автомобіль Fіat «Punto», номерний знак НОМЕР_2 , який належить позивачу, є фізично знищеним (ремонт є економічно необґрунтованим, оскільки витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди);

в силу положень пунктів 30.1, 30.2 статті 30 Закону № 1961-IV позивач набув право на відшкодування різниці між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 зазначено, що:

«Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 147/66/17).

Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом № 1961-IV випадках МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом N 1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Тому висновок апеляційного суду про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим. Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі N 6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі N 6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі N 6-954цс16).

З огляду на зазначене, уточнення правових позицій, висловлених у пунктах 149, 150 цієї постанови, Велика Палата Верховного Суду вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про альтернативне право потерпілого в цій справі обирати особу, до якої можна звернутись із вимогою про виплату відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі

№ 760/15471/15-ц неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик. Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника».

Отже, колегія суддів акцентує увагу на тому, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП за обставин цієї справи, повинно нести МТСБУ та саме воно є належним відповідачем за позовною вимогою про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

При цьому розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну майну потерпілих відповідно до розпорядження Держаної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 09 липня 2010 року № 566 в редакції, яка була чинною на момент вчинення ДТП, установлено у розмірі 130 000 гривень на одного потерпілого.

Обсяг відповідальності ОСОБА_2 обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування та саме він є належним відповідачем за позовною вимогою про відшкодування шкоди в межах такої різниці.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 20 серпня 2024 року в справі № 712/9328/21.

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, пункти 40, 41).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (пункт 33.2).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2024 року в справі № 755/10537/21 вказано, що: «належними сторонами в цивільному процесі є суб`єкти переданих на розгляд суду спірних матеріально-правових відносин. При цьому, належний позивач особа, якій належить право вимоги; належний відповідач особа, котра повинна відповідати за позовом. Відповідно, неналежними сторонами у справі є ті особи, які не є суб`єктами права вимоги чи несення обов`язку. Обґрунтування належності у осіб процесуальної правосуб`єктності позивача і відповідача покладається на позивача та осіб, які порушують процес на захист прав та інтересів позивача. Разом із тим, суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення.

В свою чергу, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві (див. постанову Верховного Суду 07 жовтня 2020 року в справі № 705/3876/18).

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що підставою для вступу (залучення) в судовий процес третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, є її заінтересованість у результатах вирішення спору ймовірність виникнення у майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною в зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи.

Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17).

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини 3 статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина 1, 3 статті 13 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина 1, 2 статті 264 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина 1 статті 367 ЦПК України).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про відшкодування шкоди в межах грошової суми, яка не перевищує 130 000 гривень, завданої під час ДТП внаслідок пред`явлення позову до неналежного відповідача.

Належним відповідачем за вказаною вимогою є МТСБУ.

У постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року в справі

№ 761/30025/16-ц, від 10 березня 2021 року в справі № 226/817/19 зазначено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

При цьому суд не надає оцінку обґрунтованості позовних вимог по суті спору, оскільки питання про їх обґрунтованість у такому випадку мало б вирішуватися судом під час вирішення справи по суті за належного складу учасників справи, питання про права та обов`язки яких підлягає вирішенню за результатами розгляду позовних вимог.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року в справі № 659/954/18.

Що стосується позову пред`явленого ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині, що перевищує ліміт страхового відшкодування в розмірі 130 000 гривень колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Як зазначалось вище відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2018 року у справі № 643/4161/15-ц (провадження № 61-13692св18) зроблено висновок, що «якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано вищенаведеною статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватися не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують його вартість до ДТП. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди».

У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 336/7617/15-ц (провадження № 61-4551св18) Верховний Суд дійшов наступного висновку: «встановивши, що вартість відновлювального ремонту автомобіля, який належить позивачу, більша ринкової вартості транспортного засобу, страховою компанією здійснені заходи щодо реалізації пошкодженого автомобіля шляхом розміщення оголошення про його продаж, однак позивач від реалізації відмовився, не визнав свій автомобіль фізично знищеним у результаті ДТП та залишив його собі, то відсутні підстави для застосування статті 1194 ЦК України».

Пред`являючи позов у цій частині до відповідача, позивачем підлягала доказуванню обставина, що різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди перевищують ліміт страхового відшкодування.

Проте, відповідно до висновку автотоварознавчої експертизи від 04 жовтня 2022 року № 94/22 вартість матеріального збитку, завданого позивачу внаслідок пошкодження його автомобіля у ДТП 23 травня 2022 року визначається у розмірі ринкової вартості автомобіля на момент до пошкодження і становить 121 920 гривень у зв`язку з тим, що такий транспортний засіб вважається фізично знищеним і здійснювати його відновлювальний ремонт недоцільно.

При цьому в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази вартості транспортного засобу після ДТП, так і наявності у позивача витрат на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.

Однак цілком логічно, що навіть за можливості здійснити відповідний розрахунку, розмір майнової шкоди позивача не перевищить 121 920 гривень.

Внаслідок вчинення економічно необґрунтованих дій позивачем щодо здійснення відновлювального ремонту фізичного знищеного транспортного засобу у відповідача не виник обов`язок щодо відшкодування різниці між максимальним розміром регламентної виплати та витраченими ОСОБА_1 грошовими коштами на відновлення автомобіля.

З урахуванням викладеного у позові ОСОБА_1 пред`явленому до ОСОБА_2 у цій частині слід відмовити за необґрунтованістю.

На вищевказане суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про задоволення позову.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції від 05 лютого 2025 року ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI (далі Закон № 3674-VI) встановлено судовий збір за подання до суду:

позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позивачем заявлено вимогу майнового характеру у сумі 208 380 гривень. 1% від ціни позову складає 2 083 гривні 80 копійок (208 380 х 1%).

За подання позовної заяви підлягав сплаті судовий збір у розмірі 2 083 гривні 80 копійок.

Підпунктом 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

За подання апеляційної скарги підлягав сплаті судовий збір у розмірі 3 125 гривень 70 копійок (2 083,80 х 150%).

Кошти у вказаному розмірі сплачені ОСОБА_2 , а тому за результатами розгляду справи у суді апеляційної інстанції підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 05 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 3 125 (три тисячі сто двадцять п`ять) гривень 70 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 16 травня 2025 року.

Суддя-доповідач Олександр ОДИНАК

Судді : Наталія ПОЛОВІНКІНА

Наталія ВИСОЧАНСЬКА