Справа № 128/1771/25
УХВАЛА

Іменем України

13 травня 2025 року м. Вінниця

Суддя Вінницького районного суду Вінницької області Бондаренко О.І., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області Посвалюка Я.І., Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної неправомірними та незаконними діями,

УСТАНОВИВ:

До Вінницького районного суду Вінницької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області Посвалюка Я.І., Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної неправомірними та незаконними діями.

Вирішуючи питання про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі судом встановлено, що позовну заяву подано до суду засобами поштового зв`язку, відправником конверту вказано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , позивачем вказано особу ОСОБА_1 .

Жодних документів, які б підтверджували повноваження ОСОБА_2 подавати позови до суду від імені ОСОБА_1 чи від нього особисто, суду не надано, до позовної заяви не долучено жодного додатку на підтвердження обставин викладених у позові.

Як вбачається з даних АСДС КП «Д-3» позовна заява за № 128/1422/25, та позовні заяви за № 128/997/25, №128/4110/23, № 128/5048/23 з тим же складом учасників, підставою та предметом вже була повернута суб`єкту звернення на підставі п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України, позовну заяву слід повернути, оскільки вона подана не позивачем, а особою, повноваження якої на здійснення представництва позивача в суді не підтверджено жодним наданим суду документом.

Відповідно до ч. 2 ст. 175 ЦПК України, позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ЦПК України, повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: 1) довіреністю фізичної або юридичної особи; 2) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна. Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства (п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (ч. ч. 1-2, 4 ст. 44 ЦПК України). Наведений у ч. 2 ст. 44 ЦПК України перелік дій, що можуть бути визнані судом зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним, суд може визнати таким зловживанням також інші дії, які мають відповідну спрямованість і характер. Учасник судового процесу має користуватися процесуальними правами саме з метою виконання завдання цивільного судочинства, сприяючи тим самим суду у здійсненні правосуддя. Якщо ж такий учасник здійснює певну процесуальну дію не з цією метою, а для досягнення інших цілей (образити, принизити суд, його суддів, інших учасників процесу, виявити до них і до їхніх дій власні негативні емоції тощо), він виходить за межі дійсного змісту відповідного процесуального права, тобто зловживає ним. Правова система має бути спроможною ефективно захистити себе від цих дій. І саме на такий захист спрямовані заходи, які суд застосовує через зловживання учасником судового процесу процесуальними правами. Відповідні заходи передбачені у ч. ч. 3, 4 ст. 44, п. 1 абз. 2 ч. 4 ст. 135, ч. 9 ст. 141, ч. 1 ст. 143, п. 5 ч. 1 ст. 144, статті 148 ЦПК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 липня 2021 року у справі № 9901/235/20, ухвала Великої Палати Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 9901/598/19). Дії учасника справи чи його представника мають не лише за формою, але й за змістом відповідати завданню цивільного судочинства. Зміст права на справедливий суд несумісний зі свідомим виявом такими особами неповаги до честі, гідності, репутації іншого учасника, суду, суддів тощо. У процесуальних відносинах, намагаючись донести певну думку до суду, учасник судового процесу має ретельно підбирати слова, а також з обережністю виявляти емоції щодо інших учасників, суду та конкретних суддів. Суд не має толерувати використання у процесуальних заявах образливих характеристик (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 199/6713/14-ц, від 14 березня 2019 року у справі № 9901/34/19, від 07 листопада 2019 року у справі № 9901/324/19, від 07 квітня 2021 року у справі № 9901/23/21, від 08 липня 2021 року у справі № 9901/235/20, ухвала від 27 жовтня 2021 року у справі № 9901/598/19). Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства», заява № 4451/70, § 36). Право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», п. 1 ст. 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі», заява № 28249/95, § 53). Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства», заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства», заява № 17101/90, § 65). З урахуванням наведеного, суд вважає, що звернення ОСОБА_1 з позовною заявою, у якій він демонструє зневажливе ставлення щодо судді першої інстанції і до судової системи загалом становить очевидну неповагу, не спрямоване на ефективний захист його прав, свобод та інтересів, а тому суперечить завданню цивільного судочинства та є зловживанням процесуальними правами. Аналогічного дійшов Верховний Суд в ухвалі від 28 лютого 2024 року у справі № 128/4411/23, якою повернув касаційну скаргу особи, та зазначив, що подібні висловлювання є неприпустимими при оформленні процесуальних документів до суду, не спрямовані на виконання завдання цивільного судочинства, а є виявом зневаги до суду та судової системи в цілому, враховуючи, що такі дії, поєднані з невиконанням вимог процесуального законодавства та суду при поданні касаційних скарг, є свідомими та системними, про що свідчить практика Верховного Суду за скаргами цієї особи. У постанові від 12 січня 2023 року у справі № 9901/278/21 Верховний Суд зауважив, що ініціювавши судовий розгляд справи, позивач насамперед повинен активно використовувати визначені законом процесуальні права, здійснювати їх з метою, з якою такі права надано. Отже, у даній справі позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання дій ОСОБА_1 зловживанням процесуальними правами та повернення йому позовної заяви на підставі ч. 3 ст. 44 ЦПК України.

Враховуючи викладене та вимоги ЦПК України, за якими позовна заява за відсутності представника повинна бути подана саме позивачем, а з наданих суду матеріалів не можливо встановити ким вона подана ОСОБА_1 чи ОСОБА_2 за відсутності будь-яких документів на підтвердження його повноважень подавати позовну заяву до суду від імені ОСОБА_1 , на підставі п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України, позовну заяву слід повернути, оскільки вона подана не позивачем, а особою, повноваження якої на здійснення представництва позивача в суді не підтверджено жодним наданим суду документом.

З урахуванням вищевикладеного, керуючись ст.ст. 43,44, 175, 177, 185 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Визнати, що позовна заява ОСОБА_1 до прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області Посвалюка Я.І., Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної неправомірними та незаконними діями - є дією, що суперечать завданню цивільного судочинства та є зловживанням процесуальними правами.

Позовну заяву ОСОБА_1 до прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області Посвалюка Я.І., Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної неправомірними та незаконними діямиповернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Вінницького апеляційного суду.

Суддя Оксана БОНДАРЕНКО