Житомирський апеляційний суд
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Борисюка Р.М., Коломієць О.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №295/17560/15-ц за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Адаменко Тетяни Станіславівни на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 17 липня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Перекупки І.Г. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У грудні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду із даним позовом у якому просило стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №б/н від 10.02.2011 у розмірі 47339,38 грн. Позов обґрунтовано тим, що 10 лютого 2011 року між сторонами було укладено кредитний договір №б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту 8500,00 грн на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Умови договору відповідач не виконував належним чином, щомісячно кредит не погашав, сплату відсотків не проводив. Таким чином станом на 30.11.2015 року створилась заборгованість в сумі 47339,38 грн. них: - 8489,43 грн. заборгованість за кредитом; - 33219,52 грн. заборгованість по відсотках за користування кредитом; - 2899,98 грн. заборгованість за пенею та комісією; - 500,00 грн. штраф (фіксована частина); - 2230,45 грн. штраф (процентна складова).

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 17 липня 2024 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції представник АТ КБ «ПриватБанк» - Адаменко Т.С. подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що пунктом 23 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Тобто, права особи як споживача охоплюються і мають місце на стадії придбання, замовлення, використання або реалізації наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, а коли така продукція вже придбана, замовлена або використовується, то діють правила і норми відповідних договірних правовідносин, тобто після укладання договору між сторонами виникають інші правовідносини. У зв`язку з цим, застосування Закону України «Про Захист прав споживачів» до цих правовідносин, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови, процедури виконання договору, та інше, тобто ті які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають інші правовідносини, які регулюються відповідними Законами (Цивільний кодекс України, Закон України «Про банки та банківську діяльність», Закон України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні»), а тому застосування спеціальних строків позовної давності, які передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», в сфері кредитних правовідносин є безпідставними. Зазначає, що підписанням заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 10.02.2011 року без - будь яких застережень відповідач підтвердив, що він обізнаний та погодився з усіма умовами такого договору. Та обставина, що відповідач тривалий час вносив плату відповідно до умов зазначеної вище угоди, вказує на вільне волевиявлення позичальника в момент укладення правочину, повну обізнаність та погодження з умовами кредитування. Крім того, в матеріалах справи міститься довідка про умови кредитування картки "Універсальна", яка власноруч підписана клієнтом. Зі змісту довідки вбачається, що сторони погодили відсоткову ставку, комісію, а також штрафи за невиконання зобов`язань. Отже, відповідач при укладенні кредитного договору був належним чином ознайомлений з його умовами, акцептував пропозицію Банку, отримав кредитну картку, користувався кредитними коштами, а також визнав укладення кредитного договору та погодився з його умовами, вчинивши дії, спрямовані на виконання укладеного договору. Стаття 1054 ЦК України визначає поняття кредитного договору як: за кредитним договором банк або інша кредитна організація (кредитор) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до ст. 49 Закону Про банки і банківську діяльність надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків. Отже, - кредитний договір є двостороннім та оплатним, де оплатою за користування кредиту є сплата відсотків позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Таким чином, основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту. Вважаю, що суд порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору, не перевірив розрахунок заборгованості за кредитним договором. А тому, судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись з позовом до суду АТ КБ «ПриватБанк» посилається на те, що 08 січня 2010 лютого 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №б/н шляхом підписання Анкети-заяви до Договору про надання банківських послуг, відповідно до умов якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надало відповідачу кредит у розмірі 8500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карки.

ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/teams/pages/70/ складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за договором станом на 30.11.2015 року становить 47339,38 грн, яка складається із: заборгованість за кредитом: 8489,43 грн; заборгованість за процентами 33219,52 грн; комісія 2899,98 грн; заборгованість по судовим штрафам 2730,45 грн.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що з моменту останньої операції, споживчих касово-розрахункових послуг, якщо особа вважає що її права порушені то на протязі 6 місяців тобто 180 діб, звертається до суду і така норма підтверджена Законом України «Про захист прав споживачів послуг». Згідно ст.8 Закону дається 2 місяці на урегулювання спірних питань. Якщо банк не звернувся до суду у передбачений термін 6 місяців то сума розбіжностей чи заборгованість за послуги по різним додаткових сервісам і тарифні комісії списується разом з відсотками та штрафами. І такі норми діяли беззаперечно на той час правовідносин Михальчишина С.І. ПАТ КБ «ПриватБанк». Це спеціальні строки позовної давності які використовуються в даних правовідносинах чи особа звертається до суду з заявою про подовження строків позовної давності і вказує поважних причини їх пропуску. Судом встановлено, що банк не скористався вказаною нормою.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.

Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як передбачено ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Разом з тим, відповідно до вимог ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Встановлено, що 10 лютого 2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву до договору б/н про надання банківських послуг, відповідно до умов якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надав останньому кредит, як вказано в анкеті заяві кредитний ліміт за платіжною карткою «Універсальна»/ Gold 1000,00 грн.

Також у заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Умовами і Правилами надання банківських послуг, Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення.

Однак, доводи апеляційної скарги про те, що факт ознайомлення відповідача з Умовами і правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою, підтверджується тим, що на підставі анкети-заяви відповідач висловив свою згоду з вищевказаними документами є необґрунтованими.

АТ КБ «ПриватБанк» не надано підписаних відповідачем «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою», хоча вони повинні містити підпис позичальника, оскільки саме з цього моменту такі умови є складовою частиною укладеного між сторонами договору.

За приписами ч. 1 ст. 1046, ч. 2 ст. 1054 ЦК України кредитний договір є укладеним з моменту передання грошей. Саме в обов`язок позивача входить довести не лише факт підписання договору, а і факт передачі грошей.

Аналогічні за змістом правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 в справі №6-1967цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.10.2020 року в справі №194/1126/18. Тобто судова практика зі спірних правовідносин є сталою і незмінною.

Як вбачається з матеріалів справи, «Умови та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою» не містять підпису ОСОБА_1 .

При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів, що саме ці «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою» при наданні банківських послуг, розумів відповідач, ознайомився та погодився з ними, підписуючи анкету-заяву до Договору надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання ОСОБА_1 кредитних коштів взагалі містили умови, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила кредитування і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Натомість, підписана відповідачем анкета-заява, окрім анкетних даних останнього, містить розмір кредитного ліміту 1000,00 грн.

Разом з тим, АТ КБ «ПриватБанк» у позовній заяві вказує, що кредит видано у розмірі 8500,00 грн.

На підтвердження вказаних обставин АТ КБ «ПриватБанк» не було надано суду доказів про перерахунок ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі 8500,00 грн.

Крім того, Банк вказує, що кредитний ліміт встановлюється у розмір 8500,00 грн на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Разом з тим, матеріали цивільної справи не містять доказів на підтвердження видачі картки Універсальна/Gold (відкриття рахунку) ОСОБА_1 , не вказано строк дії такої картки, для встановлення правомірності нарахування відсотків відповідно до строку дії картки.

Отже, виходячи з вищенаведеного, у даному випадку неможливо застосувати до спірних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача могли неодноразово змінюватися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом.

За вказаних обставин та без наданих підтверджень про конкретно запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Аналогічна позиція викладена й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі № 342/180/17, в якій вказано, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети, яка не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Тобто, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

АТ КБ «ПриватБанк» також не надало суду належних та допустимих доказів на підтвердження видачі ОСОБА_1 банківської картки, та як наслідок, не можливо встановити строк дії картки, не надано доказів відкриття рахунку на ім`я відповідача, зарахування коштів на картку (рахунок), а також виписки з такого рахунку, з якої можна було б встановити факт користування відповідачем банківською карткою та наявність у нього заборгованості за кредитом. А відтак, складений позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу. Крім того, зі змісту даного розрахунку не вбачається, ким і коли він складений, якою посадовою особою, не зазначено її посаду, прізвище , ім`я, по батькові.

Відповідно до постанови Верхового Суду у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.12.2020 у справі №278/2177/15-ц виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

До апеляційної скарги представник АТ КБ «ПриватБанк» - Адаменко Т.С. долучила виписку за договором б/н за період 01.01.1999 по 24.03.2025 року.

За змістом ст.84 ЦПК України учасник справи у разі саме неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як убачається з матеріалів справи, звертаючись до суду, АТ КБ «ПриватБанк» у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, а також не подав клопотання про їх витребування. Справа розглядалася судом першої інстанції з 2015 року.

Тобто, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій, що узгоджується із положеннями ч.4 ст.12 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

В апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк» - Адаменко Т.С. не обґрунтувала неможливості подання виписки до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нею, а також не зазначила причини неподання такого доказу до суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 10.02.2011 не підлягають задоволенню з підстав не доведення укладення між сторонами такого договору та наявності заборгованості.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову, однак помилився щодо мотивів такої відмови.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржуване рішення змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Судові витрати залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції змінено лише мотиви відмови у задоволенні позову, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Адаменко Тетяни Станіславівни задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 17 липня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді