ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 року

м. Київ

справа № 552/5588/23

провадження № 61-15832св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого- Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

третя особа- Виконавчий комітет Київської районної в м. Полтаві ради як орган опіки та піклування,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 червня 2024 року, ухвалене у складі судді Яковенко Н. Л., та постанову Полтавського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року, прийняту у складі колегії суддів: Чумак О. В., Дряниці Ю. В., Пилипчук Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2023 року ОСОБА_1 (прізвище до зміни - ОСОБА_4 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів на утримання дитини.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 24 жовтня 2015 року між ним та відповідачкою зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Київського районного суду м. Полтави від 31 травня 2018 року у справі № 552/2601/18.

У шлюбі у них народився син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утримання якого на підставі рішення Київського районного суду м. Полтави від 31 травня 2018 року у справі № 552/2601/18 він сплачує аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для відповідного віку дитини, починаючи із 08 травня 2018 року та досягнення дитиною повноліття.

Вказував на те, що з 01 червня 2023 року малолітній ОСОБА_5 постійно проживає разом із ним у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка є зареєстрованим місцем проживання дитини, про що між батьками досягнуто згоди.

Зазначав, що він опікується інтересами і потребами сина, піклується про нього, займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини. У сина є своя кімната і він забезпечений усім необхідним для навчання та дозвілля.

Відповідачка матеріальної допомоги на утримання сина не надає та продовжує отримувати аліменти, які у примусовому порядку стягуються з нього державним виконавцем Київського ВДВС у м. Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Зазначав, що стягнення аліментів на утримання дитини, за умови, що ця дитина проживає з ним та перебуває на його утриманні, суперечить положенням статті 181 СК України.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд звільнити його з 01 червня 2023 року від сплати аліментів, присуджених з нього за рішенням Київського районного суду м. Полтави від 31 травня 2018 року у справі №552/2601/18 на користь ОСОБА_6 на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття.

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , у якому просила визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із нею, матір`ю, за місцем її проживання.

Зустрічна позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що після розірвання шлюбу з відповідачем їхній спільний син постійно проживав з нею та перебував на її утриманні. Вона у повній мірі виконувала свої батьківські обов`язки, виховувала сина, опікувалася ним, приділяла максимум уваги для його належного інтелектуального, фізичного та психологічного розвитку.

Вказувала на те, що між нею та колишнім чоловіком часто виникали сварки пов`язані з різними поглядами щодо порядку спілкування з дитиною.

У травні 2023 року ОСОБА_1 взяв сина до себе та утримував без її згоди.

15 травня 2023 року вона намагалася повернути сина додому від ОСОБА_1 , але не змогла через завдані ним тілесні ушкодження та образи. За фактом викладеного порушено кримінальне провадження № 00000233.

ОСОБА_1 вмовляв її відмовитись від претензій, запевняв її, що таких ситуацій більше не буде, а тому вона відмовилась від обвинувачень і 15 червня 2023 року за її заявою закрито вказане кримінальне провадження.

Проте надалі агресивна поведінка ОСОБА_1 щодо неї не припинилася, його постійно щось не влаштовувало у спілкуванні з малолітнім сином і у жовтні 2023 року він забрав сина, ізолювавши від неї, повертати дитину матері наміру не має, вимкнув телефон сина та перешкоджає їх фізичним зустрічам та будь-якому спілкуванню.

Зазначала, що тривалий час не зверталася до ОСОБА_1 щодо повернення сина, сподіваючись, що він сам усвідомить необхідність повернення дитини матері, а також не хотіла, щоб неприязні стосунки між батьками негативно відобразилися на психоемоційному стані сина. Крім того, важливим фактором стала її вагітність і лише після того, як мирно вирішити ситуацію щодо повернення дитини не вдалося, вона звернулася із відповідними заявами до органу опіки та піклування та до Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області.

Вказувала на те, що вона має усі можливості для задоволення потреб дитини, у тому числі умови проживання, власний постійний та стабільний заробіток, а її нинішній чоловік займається підприємницькою діяльністю та повністю розділяє її позицію щодо визначення місця проживання дитини разом із матір`ю.

Враховуючи вказане, просила суд задовольнити її зустрічний позов.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 22 листопада 2023 року зустрічний позов ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 25 червня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Звільнено з 01 червня 2023 року ОСОБА_1 від сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які стягнуті рішенням Київського районного суду м. Полтави від 31 травня 2018 року у справі № 552/2601/18.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 1 073,60 грн.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 червня 2024 року залишено без змін.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що з 01 червня 2023 року ОСОБА_5 , 2016 року народження, фактично проживає з батьком, а тому дійшов висновку про звільнення з 01 червня 2023 року ОСОБА_1 від сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_5 , які стягнуті судовим рішенням.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, враховуючи думку ОСОБА_7 , 2016 року народження, який виявив бажання проживати з батьком, дійшов висновку про недоцільність на цей час встановлювати місце проживання малолітньої дитини із матір`ю ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У листопаді 2024 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просиласкасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове, яким: зустрічний позов задовольнити; задоволені первинні вимоги змінити, обмежити тривалість звільнення від сплати аліментів з жовтня 2023 року до дати ухвалення рішення про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на обставини, за яких дитина почала проживати з батьком, не врахували, що батько дитини без згоди матері змінив фактичне місце проживання сина і не порушує питання про визначення місця проживання дитини з ним, а лише просить звільнити його від сплати аліментів.

Крім того, дійшовши висновку про припинення стягнення аліментів з червня 2023 року, суди не встановили, з якого часу дитина проживає з батьком.

Матеріалами справи, а також самим ОСОБА_1 , підтверджується факт того, що останній самовільно, без погодження з матір`ю, забрав дитину до себе та не повернув матері з жовтня 2023 року. Чеки про придбання одягу для дитини надані ОСОБА_1 лише за жовтень 2023 року, тоді як ОСОБА_2 надала до суду підтверджуючі докази про придбання дитячого одягу, іграшок, ліків та іншого за тривалий період, включаючи весну-літо 2023 року.

Суд апеляційної інстанції залишив поза увагою її доводи та надані докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 забрав сина лише після того як з нього, 02 жовтня 2023 року у примусовому порядку в ході виконавчого провадження стягнуто повну суму заборгованості за аліментами у розмірі 54 452,39 грн.

Суди не врахували поведінку батька дитини - ОСОБА_1 , який вчиняв фізичне насильство щодо матері дитини.

Крім того, у ОСОБА_1 була наявна заборгованість зі сплати аліментів, яка була погашена у примусовому порядку, доказів того, що він добровільно надавав матеріальну допомогу на утримання сине, останній не надав, що свідчить про неналежне виконання ОСОБА_1 своїх батьківських обов`язків.

Докази у справі свідчать про те, що за період проживання дитини з батьком у ОСОБА_8 погіршилася поведінка, він став зухвало розмовляти з дорослими, переговорюватися, підвищувати голос. Разом із тим вчитель хлопчика зауважила, що тато на зауваження не реагує.

Поведінка батька щодо небажання спробувати вирішити питання щодо місця проживання дитини та участі батьків у вихованні сина з допомогою медіатора, а також відмова від надання можливості психологу ПЦСС поспілкуватися з дитиною без його присутності та присутності адвоката, свідчить про неспроможність ОСОБА_1 вирішувати конфлікти, небажання йти на компроміси в питаннях виховання сина, та, як наслідок, не дає можливості встановити психологічний стан ОСОБА_8 та встановити ставлення дитини до обох батьків в ситуації, коли дитина не знаходиться під їх впливом та не боїться їх осуду.

Суд першої інстанції заслухав думку дитини у присутності батька, який має безперечний авторитет у сина та вплив на нього. Батько налаштовує дитину проти матері, не дає їй бачитися з сином та брати участь у його вихованні, приймати подарунки. Крім того, номер телефону матері в телефоні дитини заблокований, що підтвердив батько в судовому засіданні при розгляді справи апеляційним судом.

Бажання восьмирічної дитини проживати з батьком не може мати пріоритетне значення при вирішенні цього спору, оскільки не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, в тому числі на спілкування з матір`ю.

Ставлення дитини до матері змінилося після того, як дитина почала проживати у батька та є проєкцією негативного ставлення ОСОБА_1 до неї. У віці восьми років дитина не здатна критично оцінювати ситуацію та транслює позицію значимого дорослого.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 663/724/19 (провадження № 61-15273св21), від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 (провадження № 61-17922св21).

Судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 не оскаржуються, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шиян В. О. подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У грудні 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

24 жовтня 2015 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 зареєстрований шлюб.

У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 31 травня 2018 року у справі № 552/2601/18 розірвано шлюб, зареєстрований між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 24 жовтня 2015 року.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для відповідного віку дитини, починаючи з 08 травня 2018 року до досягнення дитиною повноліття.

Виконавчий лист № 552/2601/18, виданий 01 липня 2018 року Київським районним судом м. Полтави про стягнення аліментів, перебуває на примусовому виконанні у головного державного виконавця Київського ВДВС м. Полтави, виконавче провадження за яким відкрито постановою від 09 серпня 2018 року ВП № 56940172, у межах якого: накладено арешт на майно боржника (постанова від 13 грудня 2022 року), установлено тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України (постанова від 25 квітня 2023 року).

Відповідно до листа ГУ НП в Полтавській області від 31 травня 2019 року № 646/115/29/01/2019, у зв`язку зі звільненням зі служби в поліції ОСОБА_9 , припинено стягнення із грошового забезпечення згідно з постановою державного виконавця у ВП № 56940172 та ВП № 56939884; залишок боргу за постановою ВП № 5693884 становить 882,23 грн, а за ВП № 56940172 - 4 840,09 грн.

14 січня 2023 року ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , змінив ім`я, про що 14 січня 2023 року складено відповідний актовий запис № 3; прізвище, власне ім`я, по батькові після державної реєстрації зміни імені: ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_1 .

15 травня 2023 року ОСОБА_11 звернулася до чергової частини відділу поліції № 1 Полтавського РУП ГУ НП в Полтавській області із заявою про те, що 03 травня 2023 року близько 07:30 год. у м. Полтаві, на вул. Степана Кондратенка, 4, поблизу під`їзду № 2, вона отримала тілесні ушкодження від колишнього чоловіка ОСОБА_1 у вигляді: забою, саден обох колінних суглобів; кримінальне провадження № 0000233.

17 травня 2023 року Обласним бюро судово-медичної експертизи складено висновок експерта № 373, за яким виявлені тілесні ушкодження оцінюються як легкі тілесні ушкодження; локалізація тілесних ушкоджень знаходиться в анатомічних ділянках досяжних для самоспричинення; тілесні ушкодження лівого та правого колінних суглобів могли утворитись і при падінні.

Постановою старшого дізнавача сектору дізнання Відділу поліції № 1 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області від 15 червня 2023 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000233 від 15 травня 2023 року, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального проступку, передбаченого частиною першою статті 125 КК України.

Згідно з довідкою КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради від 21 липня 2023 року № 1721, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 ; власником квартири є ОСОБА_12 - мати ОСОБА_1 .

Згідно із характеристикою учня 2-Б класу Полтавської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 9, складеної її директором, ОСОБА_5 у школі поводить себе спокійно, стримано, виконує шкільний режим, проте не завжди виконує вимоги і розпорядження вчителя за першою вимогою, інколи ігнорує. Батьки приділяють належну увагу вихованню сина. Під час навчального року ОСОБА_8 мешкав з мамою, яка активно бере участь у житті класу. За час канікулярного періоду дитина живе з татом ОСОБА_1 та бабусею ОСОБА_12 , які також і приводили і забирали дитину після уроків та із пришкільного табору.

03 жовтня 2023 року ОСОБА_11 уклала шлюб із ОСОБА_13 .

ОСОБА_13 є фізичною особою-підприємцем.

Відповідно до довідки ТОВ «Епіцентр» від 22 жовтня 2023 року № 32/104 ОСОБА_11 з 17 листопада 2020 року працює на посаді адміністратора відділу інформації гіпермаркету «Епіцентр К» м. Полтава ТОВ «Епіцентр К»; за місцем роботи характеризується позитивно; за період із 01 листопада 2020 року до 31 вересня 2023 року її сукупний дохід склав 412 636,00 грн.

06 жовтня 2023 року Службою у справах дітей Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради складено акт обстеження умов проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання батька: АДРЕСА_1 . Згідно з даними акта обстеження для виховання та розвитку дитини створені належні житлово-побутові умови. Під час бесіди з ОСОБА_14 вдалось з`ясувати, що він близько півроку проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .

25 жовтня 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Відділу поліції № 1 Полтавського РУ поліції ГУНП в Полтавській області з заявою про вчинення ОСОБА_1 злочину, передбаченого статтею 126-1, 129 КК України.

26 жовтня 2023 року ОСОБА_2 звернулася із заявою до голови райради Київської району у м. Полтаві із проханням: доручити уповноваженим особам органу опіки і піклування Служби у справах дітей з`ясувати всі обставини по ситуації, яка викладена в цій заяві; вчинити усі необхідні дії задля недопущення порушення прав дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зі сторони його біологічного батька ОСОБА_1 ; сприяти врегулюванню питання щодо спілкування матері з дитиною.

Згідно з довідкою КП «2-а міська клінічна лікарня ПМР» від 20 листопада 2023 року ОСОБА_2 перебуває на обліку в жіночій консультації, вагітність 11 тижнів.

ОСОБА_2 надала суду копії чеків на придбання речей для дитини та фотознімки їх відпочинку.

Рішенням Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради від 23 січня 2024 року № 15 затверджено висновок Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради як органу опіки та піклування, в якому визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 , 2016 року народження, орган опіки та піклування покладено на розсуд суду.

При прийнятті такого висновку органом опіки та піклування, серед іншого, було враховано акт обстеження умов проживання ОСОБА_2 від 15 грудня 2023 року, складений Службою у справах дітей Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради, відповідно до якого ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Для малолітнього ОСОБА_8 виділена окрема вмебльована кімната, де є всі необхідні для проживання речі.

Листом Полтавського міського центру соціальних служб від 27 травня 2024 року № 01.2-05/990 повідомлено суд про роботу, проведену щодо визначення спроможності батьків виконувати обов`язки з виховання дитини та доглядати за нею. Зазначено, що через наявність у предметі спору між батьками прихованих мотивів та відсутність щирого бажання налагодити відносини, даний випадок виявився не медіабельним. Вважає, що мати, так само, як і батько має повне право брати повноцінну участь у вихованні сина.

У суді першої інстанції допитані свідки: ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_12 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 .

Також у суді першої інстанції заслухана думка дитини ОСОБА_7 , який висловив бажання проживати з батьком та заперечував проти проживання з матір`ю.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з матір`ю

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2021 року у справі № 223/306/20 (провадження № 61-9005св21) зазначено, що «міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах».

У постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 750/9620/20 Верховний Суд вказав, що створювані одним із батьків для іншого протягом тривалого часу перешкоди у вихованні дитини та спілкуванні з нею мають наслідком руйнування зв`язків із сім`єю, до якої належить як батько, так і мати дитини, а отже в такому разі поведінка того із батьків, хто створює перешкоди, суперечить сімейним цінностям та не відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 12 січня 2022 року у справі № 663/724/19.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду, висловленим у постанові від 12 жовтня 2022 року у справі № 559/1215/19-ц, висновок органу опіки та піклування є документом, який подається для прийняття відповідного рішення судом, тобто він є доказом у цивільній справі, який підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Письмовий висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору виконує допоміжну функцію при вирішенні спорів, які стосуються прав та інтересів дітей, та спрямований передусім на отримання максимальної інформації щодо обставин, які мають значення для вирішення конкретного спору.

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У справі, яка переглядається, судами встановлено та не заперечується сторонами, що після розірвання шлюбу між сторонами (31 травня 2018 року) їх син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживав з матір`ю ОСОБА_2 та перебував на її утриманні.

Місце проживання дитини з 15 березня 2017 року зареєстровано у квартирі АДРЕСА_3 , яка належить матері ОСОБА_1 - ОСОБА_12 та в якій з 30 липня 2015 року зареєстрований батько дитини ОСОБА_25 .

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 СК України).

Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників (частина третя статті 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні»).

Касаційний суд зауважує, що слід розмежовувати згоду батьків на визначення місця проживання дитини з одним із них та згоду одного із батьків на реєстрацію місця проживання дитини в певному житлі, які по своїй суті є різними правовими конструкціями.

ОСОБА_3 , ще перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_25 , надала згоду на реєстрацію з 15 березня 2017 року місця проживання сина за адресою місця реєстрації батька ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , що не свідчить про визначення місця проживання дитини з батьком у розумінні частини першої статті 160 СК України.

Апеляційний суд не врахував, що після розірвання шлюбу між сторонами син залишився проживати разом із матір`ю, не звернув уваги на обставини, за яких дитина почала проживати з батьком, а саме на те, що ОСОБА_1 у 2023 році самовільно, без згоди матері, змінив місце проживання дитини.

Рішенням Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради від 23 січня 2024 року № 15 затверджено висновок Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради як органу опіки та піклування, в якому за визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 , 2016 року народження, орган опіки та піклування покладено на розсуд суду (а. с. 209-214, т. 1).

У вказаному висновку зазначено, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини колишній класний керівник дитини ОСОБА_17 повідомила, що хлопець навчатися став краще, приходить одягнутий в чистий одяг, підготовлений до занять, але гірше стала поведінка. Хлопець став зухвало розмовляти з дорослими. Тато не реагує на зауваження. Особливо гостро дитина реагує на теми, пов`язані з родиною. Хлопець знецінено і знервовано говорить про маму. На думку красного керівника, батько заборонив обговорювати тему матері, така поведінка неприродня. Хлопець ігнорує матір, неодноразово зауважував, що не любить її та не хоче з нею жити (а. с. 213, т. 1).

Згідно з інформацією, наданою Полтавським міським центром соціальних служб у листі від 27 травня 2024 року № 01.2-05/990,на виконання листа служби у справах дітей Київської районної в Полтаві ради від 15 січня 2024 року № 04.16/81 щодо залучення психолога Центру до роботи з батьками малолітнього ОСОБА_7 , 2016 року народження, для налагодження стосунків сина з матір`ю, Полтавський міський центр повідомив, що незважаючи на неодноразові запрошення, батько так жодного разу і не привів дитину до психолога. Чоловік повідомив, що консультування дитини можливе лише в його присутності з адвокатом та при можливості ведення відео та аудіо- запису зустрічі психолога з дитиною. Звичайно, такі умови не сприяли б налагодженню контакту та могли б розглядатися, як додатковий психологічний тиск на дитину.

Також були запрошені батьки хлопчика окремо для зустрічі з медіатором, для налагодження контакту між ними та пошуку компромісних рішень. Але незважаючи на всі докладені зусилля з боку медіаторів, через наявність в предметі спору між батьками прихованих мотивів та відсутність щирого бажання налагодити відносини, цей випадок виявився не медіабельним.

Під час спілкування з психологом Центру, мати ОСОБА_2 виявляла щире бажання налагодити контакт із сином, натомість батько неохоче, навіть вороже, реагував на такі пропозиції.

Під час судового засідання 21 травня 2024 року, до якого був залучений психолог Центру з метою з`ясування думки дитини щодо його бажання проживати з одним з батьків, ОСОБА_8 озвучив бажання проживати з батьком, а про маму висловлювався переважно в негативному світлі. Під час питань про матір хлопчик помітно нервував та відповідав на питання неоднозначно, словами «не знаю» та «не пам`ятаю» тощо.

Але слід враховувати малолітній вік дитини та, як наслідок, недостатність життєвого досвіду, відповідно недостатню сформованість когнітивної та емоційно-вольової сфери, дитина ймовірно транслює позицію значимого дорослого, яким наразі є батько, з яким він постійно проживає, та, відповідно, останній має на дитину сталий моральний вплив, тому відношення ОСОБА_8 до мами є прямою проекцією сформованого негативного ставлення до неї батька та його родини.

На жаль, ОСОБА_1 не виявляє бажання вирішувати конфліктну ситуацію та сприяти налагоджуванню контакту сина з матір`ю. Ця ситуація може нести негативний вплив на психіку та перешкоджати гармонійному розвитку дитини. Роль матері є неоціненною для виховання дитини та її становлення, як здорової особистості. Враховуючи щире бажання та відповідний батьківський потенціал ОСОБА_2 , Полтавській міський центр соціальних служб вважав, що мати так само, як і батько має повне право брати повноцінну участь у вихованні сина (а. с. 27-28, том 2).

Суд апеляційної інстанції не врахував, що батько дитини, перешкоджаючи матері у спілкуванні із сином, позбавляє його як належної опіки і виховання з боку матері, так і порушує їх право на прямі контакти, що суперечить найкращим інтересам дитини і призводить до її відчуження від матері.

Апеляційний суд не врахував вік дитини, життєву необхідність її контакту з матір`ю, поведінку батька дитини, який умисно та свідомо чинить перешкоди у такому контакті, займає категоричну позицію, нездатність сторін знайти порозуміння у питаннях спільної фізичної опіки над сином.

Водночас згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати інтересам дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини, стаття 171 СК України, стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»).

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не сприяв усебічному і повному з`ясуванню обставин справи, не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, у зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю.

Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому немає правових підстав для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень у цій справі.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про звільнення від сплати аліментів

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, рішенням Київського районного суду м. Полтави від 31 травня 2018 року у справі № 552/2601/18 стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для відповідного віку дитини, починаючи з 08 травня 2018 року до досягнення дитиною повноліття.

За змістом частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

У частині першій статті 10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).

Відповідно до частини четвертої статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів.

Верховний Суд наголошує на тому, що відповідно до положень статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини», яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.

За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримує на дитину один із батьків, та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей.

З урахуванням предмета цього спору (звільнення від сплати аліментів), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником, та його період такого проживання.

Колегія суддів зазначає, що вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про звільнення від сплати аліментів залежить від вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому передчасним є висновок суду про звільнення з 01 червня 2023 року ОСОБА_1 від сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які стягнуті рішенням Київського районного суду м. Полтави від 31 травня 2018 року у справі № 552/2601/18.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного, оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору, не встановлено, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Оскільки Верховний Суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, а передає справу на новий розгляд, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець