Провадження № 22-ц/801/863/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 рокуСправа № 127/19352/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Панасюка О. С.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лукашенка Володимира Борисовича, про визнання договору довічного утримання та догляду недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 30 січня 2025 року у м. Вінниці суддею цього суду Антонюком В.В., дата складання повного тексту судового рішення 04 лютого 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лукашенка В.Б., про визнання договору довічного утримання та догляду недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.01.1963 року позивач ОСОБА_3 уклала шлюб із ОСОБА_4 .

У зареєстрованому шлюбі подружжям придбано житлову квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу та право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.01.2023 року.

13.01.2023 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання та догляду, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком В.Б., зареєстрований в реєстрі за № 210.

У відповідності до п. 1 договору довічного утримання та догляду ОСОБА_4 , непрацездатний за віком, передає у власність ОСОБА_2 , належну йому квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого Набувач майна - ОСОБА_2 , зобов`язується надавати Відчужувачу - ОСОБА_4 довічно матеріальне забезпечення. Відповідно до п. 8 договору, за згодою сторін обов`язок Набувача майна по наданню Відчужувачу довічного забезпечення визначається у вигляді: забезпечення його житлом шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваній квартирі, тобто Відчужувач має право проживати та користуватися усіма приміщеннями цієї квартири; забезпечення щоденним триразовим калорійним харчуванням; забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям; здійснення догляду та надання необхідної допомоги; забезпечення належними лікувальними засобами.

У п. 19 договору зазначено, що підпис на заяві подружжя Відчужувача про згоду на укладення цього договору засвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В.Б., 13.01.2023 року за реєстром № 205.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, при цьому позивач виконала поховання померлого ОСОБА_4 за власний рахунок.

Позивач вказувала, що житлова квартира АДРЕСА_1 була набута нею та її чоловіком за час шлюбу, тому є спільною сумісною власністю подружжя, а при укладенні договору довічного утримання ідеальні частки подружжя у спільному майні не були визначені та не було визначено порядок користування таким майном.

На думку позивача, нотаріально засвідчена згода на укладення договору довічного утримання не має переважного правового значення, оскільки спірні правовідносини регулюються ч. 2 ст. 747 ЦК України та ч. 1 ст. 67 СК України, а не ст. 65 СК України. Вважає, що недотримання вимог зазначених статей ЦК Україїни та СК України, при укладанні договору довічного утримання порушує права іншого співвласника, а саме позивача ОСОБА_1 .

У зв`язку із викладеним, позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просила суд визнати недійсним договір довічного утримання та догляду від 13.01.2023 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2

30.01.2025 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області вищевказаний позов задоволено. Визнано недійсним договір довічного утримання та догляду, укладений 13.01.2023 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком В.Б., зареєстрований в реєстрі за № 210.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги те, що спірний договір довічного утримання та догляду від 13.01.2023 року укладено за письмової згоди позивача. Скаржник наголошує, що саме ця обставина була вирішальною при укладанні договору.

До того ж, скаржник зауважує, що сама позивач заохочувала його до укладання договору, переконуючи, що його допомога ОСОБА_4 не залишиться без вдячності, зокрема, що квартиру отримає саме він.

Також посилається на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, де указано, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором. При цьому, такої недобросовісності в його діях судом не встановлено.

На адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник позивача ОСОБА_1 адвокат Лавренчук А.С. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване, - без змін.

В заперечення проти апеляційної скарги адвокат Лавренчук А.С. фактично дублює доводи, викладені у позовній заяві. Водночас, додатково зауважує, що посилання відповідача на правовий висновок, викладений в Постанові ВП ВСУ від 29.06.2021 року у справі № 916/2813/18, не підлягає застосуванню, оскільки не регулює правовідносини, які виникли у даній справі, та правовідносини не є подібними (постанова ВП ВС, на яку посилається відповідач, стосується розпорядження частки, яка є спільною сумісною власністю в статутному капіталі приватного підприємства).

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

В ході розгляду справи встановлено, що 04.01.1963 року позивач ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 (а.с. 13).

За час шлюбу, ОСОБА_4 придбав житлову квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу № 587, посвідченого 13.07.1992 року державним нотаріусом Першої Вінницької державної нотаріальної контори Демчуковою К. М., за № 2-1034, та право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.01.2023 року державним реєстратором виконавчого комітету Вінницької міської ради Кириченко О.В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 020.

13.01.2023 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання та догляду, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком В.Б., зареєстрований в реєстрі за № 210 (а.с. 16).

Як вбачається із п. 1 договору довічного утримання та догляду, Відчужувач ( ОСОБА_4 ), непрацездатний за віком, передає у власність Набувача майна ( ОСОБА_2 ) належну йому квартиру АДРЕСА_2 , взамін чого Набувач майна, зобов`язується надавати Відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення. Загальна площа відчужуваної квартири становить 61,7 кв.м., житлова площа 38,1 кв.м.

Відповідно до п. 8 договору довічного утримання та догляду, за згодою сторін обов`язок Набувача майна по наданню Відчужувачу довічного забезпечення визначається у вигляді:

- забезпечення його житлом шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваній квартирі, тобто Відчужувач має право проживати та користуватися усіма приміщеннями цієї квартири;

- забезпечення щоденним триразовим калорійним харчуванням;

- забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям;

- здійснення догляду та надання необхідної допомоги;

- забезпечення належними лікувальними засобами.

У п. 9 договору довічного утримання та догляду зазначено, що грошова оцінка зазначена у цьому договорі видів матеріального забезпечення на місяць за згодою сторін визначається у розмірі 2000 грн.

Згідно із п. 19 договору довічного утримання та догляду підпис ОСОБА_1 на заяві подружжя Відчужувача про згоду на укладення цього договору засвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком В.Б. 13.01.2023 року за № 205.

Із копії довідки № 2014 від 26.09.2023 року, виданої МКП «Управляюча компанія «Київська», вбачається, що за адресою: АДРЕСА_3 постійно проживав до дати вибуття власник ОСОБА_4 , та постійно проживає його дружина ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради 20.09.2023 року (а.с. 17).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що житлова квартира за адресою: АДРЕСА_3 , була набута позивачем та її чоловіком за час шлюбу, відтак є спільною сумісною власністю подружжя, разом з тим, при укладенні договору довічного утримання та догляду, ідеальні частки подружжя у спільному майні не були визначені та не було визначено порядок користування таким майном, а тому вимоги позивача про визнання договору довічного утримання та догляду недійсним є обґрунтованими.

Також суд зауважив, що надана позивачем нотаріально засвідчена згода на укладення договору довічного утримання не має переважного правового значення, оскільки спірні правовідносини регулюються ч. 2 ст. 747 ЦК України та ч.1 ст. 67 СК України, а не ст. 65 СК України.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір довічного утримання згідно зі статтею 744 ЦК України - це договір, за яким відчужувач передає набувачеві у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У частині першій статті 747 ЦК України передбачено, що подружжя, яким майно належить на праві спільної сумісної власності, може укласти договір довічного утримання. Відчужувачами у такому випадку виступають подружжя.

Відповідно до частини другої статті 747 ЦК України, якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір довічного утримання (догляду) може бути укладений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном.

Згідно з частиною другою статті 747 ЦК України встановлено порядок укладення договору довічного утримання за наявності одного відчужувача із співвласників спільної сумісної власності.

Спеціальною нормою до частини другої статті 747 ЦК України є частина перша статті 67 СК України, згідно із якою дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Недотримання вимог зазначених вище статей ЦК України та СК України при укладенні договору довічного утримання порушує права іншого співвласника.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Установивши, що передане за договором довічного утримання нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, відчужувачем майна є лише один із подружжя, частки у ньому не виділено, порядок користування цим майном не визначався, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги позивача про визнання договору довічного утримання недійсним у частині відчуження житлової квартири є обґрунтованими, оскільки договір довічного утримання укладений з порушенням вимог ч. 2 ст. 747, 203, 215 ЦК України.

При цьому, судом також правильно зазначено, що надана позивачем нотаріально засвідчена згода на укладення ОСОБА_4 договору довічного утримання не має правового значення, оскільки спірні правовідносини регулюються ч. 2 ст. 747 ЦК України та ч. 1 ст. 67 СК України, а не статтею 65 СК України.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 570/60/16-ц.

Як передбачено ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Для врахування висновків Верховного Суду недостатньо самого лише зазначення постанов Верховного Суду, в яких викладені висновки про застосування норм права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах подібні. Подібність правовідносин означає подібність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 06.12.2022 року у справі № 120/15977/21-а).

Отже, не підлягають врахуванню при вирішенні цієї справи висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 29.06.2021 року у справі № 916/2813/18, де указано, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором, на які посилається скаржник, оскільки обставини справ (подібність) відрізняються, так як у вищенаведеній справі правовідносини стосуються визнання недійсним укладеного одним із подружжя без згоди іншого з подружжя договору відчуження частки приватного підприємства, яке створено за рахунок спільного майна, що за своєю природою є господарським спором, на відміну від даної справи, в якій оспорюється договір довічного утримання, за яким спільне майно, набуте подружжям за час шлюбу, було в порушення норм цивільного законодавства, передано відчужувачу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, що, в свою чергу, не дає підстав для висновку про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції необхідно віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 січня 2025 року без змін.

Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати залишити за ним.

Постанова набирає законної сили із дня її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: Т. Б. Сало

О. С. Панасюк