УХВАЛА

14 травня 2025 року

м. Київ

справа № 161/14060/24

провадження № 61-4144ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Литвиненко І. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 грудня 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 31 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

28 березня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслала

до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 грудня 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 31 грудня 2024 року у вказаній справі.

Верховний Суд ухвалою від 18 квітня 2025 року касаційну скаргу залишив

без руху та встановив заявнику строк для усунення недоліків, зокрема надіслати до суду касаційної інстанції нову редакцію касаційної скарги, в якій зазначити прохальну частину касаційної скарги з урахуванням вимог статті 409 ЦПК України, надати докази сплати судового збору за подання касаційної скарги, заяву про поновлення строку на касаційне оскарження із наведеними причинами пропуску такого строку та доказами на їх підтвердження.

05 травня 2025 року до суду касаційної інстанції надійшли матеріали

на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 18 квітня 2025 року.

Верховний Суд вивчивши подану касаційну скаргу та матеріали, що надійшли, дійшов висновку, що недоліки касаційної скарги не усунуто, наявність поважних причини пропуску процесуального строку на касаційне оскарження судових рішень заявник не підтвердила з огляду на наступне.

У визначений в ухвалі строк представником заявника ОСОБА_1 -

ОСОБА_3 подано матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, зокрема: касаційну скаргу у новій редакції, квитанцію про сплату судового збору та клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження рішення суду.

У касаційній скарзі у новій редакції ОСОБА_1 просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 грудня 2024 року

та ухвалу Волинського апеляційного суду від 31 грудня 2024 року і передати справу на новий розгляд за встановленою підсудністю.

Верховний Суд в ухвалі від 18 квітня 2025 року звернув увагу заявника на те,

що Волинський апеляційний суд ухвалою від 31 грудня 2024 року, яку заявник оскаржує у касаційному порядку, закінчив підготовку та призначив справу

до розгляду в суді апеляційної інстанції.

Процесуальний закон не виділяє окремо право особи на оскарження

в касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції, якою суд апеляційної інстанції закінчив підготовку та призначив справу до розгляду в суді апеляційної інстанції, тобто зазначена ухвала в розумінні приписів ЦПК України касаційному оскарженню не підлягає.

Отже заявником не виконано вимоги ухвали Верховного Суду від 18 квітня

2025 року щодо викладення у прохальній частині касаційної скарги коректно сформованої процесуальної вимоги з урахуванням статті 409 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Порядок і строки подання касаційної скарги визначено приписами частин першої-третьої статті 390 ЦПК України.

Відповідно до статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк

на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення обґрунтовано тим, що заявник знаходиться у зоні бойового завдання станом

на день звернення до суду касаційної інстанції і немає юридичної освіти, щоб подати касаційну скаргу самостійно. При цьому, у встановлений законом строк на касаційне оскарження судового рішення представник заявника не мала змоги подати касаційну скаргу, оскільки перебувала за межами м. Луцьк.

На переконання заявника вказані обставини є об`єктивними перешкодами

в реалізації процесуального права на подання касаційної скарги у межах строків, визначених процесуальним законом.

Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно з частиною першою

статті 81 ЦПК України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що пропуск такого строку дійсно пов`язаний з об`єктивно непереборними обставинами чи істотними перешкодами.

Пропущений строк касаційного оскарження може бути поновлений судом, якщо за результатами оцінки та перевірки наведених заявником у відповідній заяві підстав пропуску такого строку, суд дійде висновку про їх поважність.

Для здійснення судом належної оцінки та перевірки доводів, наведених заявником в обґрунтування поважності підстав пропуску строку касаційного оскарження, такі доводи повинні бути підтверджені відповідними письмовими документами або іншими доказами, з яких достовірно вбачається існування обставин, зазначених у заяві про поновлення строку.

Норми процесуального закону не містять виключень або підстав для звільнення учасників процесу від обов`язку надавати докази до суду та довести

ті обставини, які є підставами для поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження.

Обираючи стандарт доказування, який має використовуватися, слід віддати перевагу стандарту «поза розумним сумнівом» перед стандартом «баланс ймовірностей». Це означає, що в достовірності факту не повинно залишитися розумних сумнівів. Це не означає, що у його достовірності взагалі немає сумнівів, але означає, що всі альтернативні можливості пояснення наданих доказів є надмірно малоймовірними.

Такий підхід узгоджується із судовою практикою Європейського суду з прав людини. Так, у параграфі 55 рішення Європейського суду з прав людини

від 15 лютого 2012 року у справі «Гриненко проти України» зазначається, що при оцінці доказів Європейський суд з прав людини зазвичай застосовує стандарт доведення «поза всяким розумним сумнівом». Однак доведення повинно будуватися на сукупності досить надійних, чітких і послідовних припущень

або аналогічних неспростовних презумпцій фактів.

Вирішуючи питання про поновлення пропущеного строку, касаційний суд враховує, що оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально в кожній справі, а будь-які причини не можуть розцінюватися

як абсолютна підстава для його поновлення. Поновленню підлягає лише строк, який пропущений з об`єктивних і таких, що не залежали від волі та поведінки особи, причин. Якщо строк поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. У випадку, якщо суди обмежуються вказівкою на наявність «поважних причин» для поновлення пропущеного строку, вони не вказують чітких підстав такого поновлення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2020 року у справі

№ 9901/32/20 виснувала, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку з пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

У постанові Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 560/14349/23 зазначено, що Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово вказував на те,

що під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були

чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи,

що звернулася до суду, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Отже, у сукупності наведених обставин Верховний Суд дійшов висновку,

що наявність поважних причин пропуску процесуального строку на оскарження судового рішення заявник не підтвердила.

Відповідно до частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України у разі невиконання ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху вона вважається неподаною та повертається.

У зв`язку з зазначеним вище, Верховний Суд дійшов висновку про те, що вимоги ухвали від 18 квітня 2025 року про залишення касаційної скарги без руху заявником не виконано, що перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою і є підставою для визнання касаційної скарги неподаною та повернення її заявнику.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 грудня 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 31 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу вважати неподаною та повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя І. В. Литвиненко