Справа № 457/196/23 Головуючий у 1 інстанції: Василюк Т.В.
Провадження № 22-ц/811/1312/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

за участю секретаря: Чижа Л.М.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 14 березня 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення,

ВСТАНОВИЛА:

АТ «Універсал Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Позов мотивований тим, що 11.10.2007 між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 11-1/726к-07, згідно з яким банк надав відповідачу кредит у сумі 42 000,00 дол. США строком до 10.10.2037 на придбання майна однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком і ОСОБА_1 11.10.2007 укладено договір іпотеки нерухомого майна, відповідно до умов якого в іпотеку банку передано однокімнатну квартиру, загальною площею 39,60 кв.м., житловою площею 18, 70 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В зв`язку із невиконанням належним чином відповідачкою ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням суду задоволено позовні вимоги позивача до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором на загальну суму в розмірі 26 049,06 дол. США. На виконання рішення суду 22.04.2020 видано виконавчий лист № 457/227/16-ц про стягнення заборгованості. В рамках примусового виконання виконавчого провадження ВП № 66524091 було описано та арештовано нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме: квартиру АДРЕСА_2 , з метою її реалізації. 09.12.2021 електронні торги не відбулись, від жодного учасника не надійшла цінова пропозиція. 29.12.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області - Маковецьким З.В. складено акт № 66524091 про проведення електронного аукціону. 20.01.2022 приватним нотаріусом Дрогобицького РНО Скрипченко А.Д. проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 39,60 кв.м., житловою площею 18,70 кв.м., за позивачем та видано свідоцтво № 57, номер запису про право власності: 46263895 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Виходячи з вищевикладеного, АТ «Універсал Банк» з 20.01.2022 є власником квартири АДРЕСА_3 з відповідним правом володіння, але без права на користування своїм майном та права на розпорядження таким в зв`язку із наявністю в такому зареєстрованих та фактично проживаючих осіб відповідачів ОСОБА_1 та її чоловіка ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що відповідачі в добровільному порядку не звільняють належне банку житлове приміщення, позивач просив задовольнити позов та виселити без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 14.03.2024 позов задоволено.

Виселено без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 39,60 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 020).

Зупинено виконання рішення в частині виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 39,60 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 020) на період дії в Україні воєнного стану та на тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Універсал Банк» судовий збір у розмірі 1342,00 грн з кожного.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд зробив висновок, що матеріали справи підтверджують надання позичальнику ОСОБА_1 42 000,00 доларів США кредиту на придбання майна та за відсутності інших доказів, які могли б спростувати придбання спірного майна за кредитні кошти, суд вважає доведеним факт купівлі ОСОБА_1 спірного житла за кредитні кошти.

Так, відповідно до умов кредитного договору, кредит видавався на споживчі потреби, а не на придбання квартири. Твердження про те, що квартира була придбана за кредитні кошти - не доведено та не відповідає дійсності. Жодним документом не визначено, що квартира придбана за кредитні кошти. Суд встановив цей факт зіставленням сум виданого кредиту до суми ціни договору квартири, що є припущенням яке не може бути покладено в основу рішення суду.

У судовому засіданні представник відповідача стверджував, що кредит споживчий, виданий на споживчі потреби і в договорі не зазначено, що кредит видається для придбання квартири. Представник банку вказав, що їх банківським порядком не було передбачено фіксування в договорі факту придбання квартири за банківські кошти. Доказом видачі кредиту для придбання квартири представник банку наводить ту обставину, що в заяві-анкеті позичальника вказано, що позичальник звертається до банку з клопотанням про видачу кредиту для придбання квартири.

Однак заява-анкета - не є договір, оскільки саме договором передбачено всі умови, щодо яких сторони дійшли згоди, а договором не передбачено, що кредит виданий для придбання нерухомого майна.

Також поза увагою суду залишились приєднані відповідачем до матеріалів справи документи: копія остаточного акту про надання послуг виконавця (посередника) стосовно продажу об`єкта нерухомості від 26.09.2007 та розписка про отримання продавцем квартири завдатку за квартиру від 26.09.2007, які засвідчують факт часткової оплати вартості квартири власними коштами відповідача.

Вказує, що позивач, заявивши вимогу про виселення відповідача із предмета іпотеки, не вказав у позовній заяві іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК УРСР повинно надаватися відповідачам одночасно з їх виселенням, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Позивач при набутті права власності на житло мав усвідомлювати, що відповідач має зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити повністю.

Від АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 надійшли письмові відзиви на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представника ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що 11.10.2007 між ВАТ «Банк Універсал», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 11-1/726к-07, згідно з яким банк надав відповідачці грошові кошти у сумі 42 000,00 дол. США строком до 10.10.2037 на придбання майна квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Цього ж дня між сторонами укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_4 .

Постановою Львівського апеляційного суду від 04.02.2020 у справі № 457/227/16, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 08.09.2021, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 11.10.2007 № 11-1/726к-07 у розмірі 26 049,06 дол. США, з яких: 24 080,79 дол. США заборгованість за кредитом; 1 635,36 дол. США заборгованість за процентами за користування кредитом; 332,91 дол. США заборгованість за пенею за прострочення виконання зобов`язань. У іншій частині вимог відмовлено.

В межах виконавчого провадження ВП № 66524091 з виконання виконавчого листа від 22.04.2020 № 457/227/16 приватним виконавцем Маковецьким З.В. описано та арештовано нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 з метою її реалізації.

09.12.2021 електронні торги не відбулись, від жодного учасника не надійшла цінова пропозиція, що підтверджується протоколом № 562486 проведення електронних торгів від 09.12.2021.

29.12.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Маковецьким З.В. складено акт № 66524091 про проведення електронного аукціону.

20.01.2022 приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Скрипченко А.Д. проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 39,60 кв.м., житловою площею 18,70 кв.м., за АТ «Універсал Банк» та видано свідоцтва АДРЕСА_5 , номер запису про право власності: 46263895 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Відповідно до листа № 128/01-16 від 14.07.2022 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бадахова Ю. Н. за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована ОСОБА_1 .

Встановлено, що ОСОБА_1 з 25.11.2006 перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 .

У листопаді 2022 року АТ «Універсал Банк» направив письмову вимогу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про добровільне виселення із квартири АДРЕСА_2 , та усунення перешкод у користуванні власністю у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та набуття позивачем права власності. Зазначена вимоги вручена відповідачам 23.11.2022.

Добровільне звільнення житлового приміщення не відбулось.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої і другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з нормами статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві.

У рішенні від 07.07.2011 у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію законів.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК України).

У частині третій наведеної статті деталізується порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.

Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК України відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про потребу надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.

Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

Загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.

Це передбачено й у частині першій статті 109 ЖК України, у якій зазначено, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Отже, у разі, якщо іпотечне майно набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частин першої-третьої статті 109 ЖК України, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане особою за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК України, тобто з наданням цим особам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.

Подібні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співмірним із переслідуваною законною метою.

Установивши, що квартира АДРЕСА_2 була придбана за рахунок кредитних коштів, у ній зареєстрована та проживає відповідачка ОСОБА_1 та фактично проживає відповідач ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 ., суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для виселення відповідачів з іпотечної квартири, оскільки в разі придбання іпотечного жилого приміщення за рахунок кредиту допускається виселення мешканців без надання іншого постійного житлового приміщення (стаття 40 Закону України «Про іпотеку» і стаття 109 ЖК України), що включає і право власника вимагати припинення права користування таким житлом.

Відповідачі на спростування заявлених позовних вимог банку не надали належних та допустимих доказів того, що спірна квартира була придбана не за кредитні кошти.

Колегія суддів враховує, що відповідно до умов кредитного договору № 11-1/726к-07 банк надав ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 42 000,00 дол., що в еквіваленті становить 212 000,00 грн по курсу НБУ станом на день укладення договору.

Згідно з Договором купівлі-продажу квартири від 11.10.2007 продаж квартири АДРЕСА_2 вчинено за 212 000,00 грн, які покупець ( ОСОБА_1 ) зобов`язалася передати продавцеві протягом однієї доби з дня підписання цього договору (п. 3 Договору).

З огляду на вказане, суд першої інстанції обґрунтовано вважав доведеним факт купівлі вказаної квартири за рахунок кредиту, та правильно не взяв до уваги розписку про отримання продавцем квартири завдатку за квартиру від 26.09.2007, на яку покликається апелянт як на підтвердження факту часткової оплати вартості квартири власними коштами відповідача.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків районного суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 14 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня ухвалення.

Повний текст постанови складено: 16.05.2025

Головуючий

Судді