Справа № 203/5622/24
Провадження № 2/0203/290/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2025 року Центральний районний суд міста Дніпра в складі:

головуючого судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Кринюк М.С.

за участю позивачки - ОСОБА_1

представника позивачки - ОСОБА_2

представника відповідачки - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи - ОСОБА_5 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування заявлених позовних вимог посилаючись на те, що зареєстрована та проживає з 18.04.1994 року за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана квартира не приватизована та перебуває у комунальній власності територіальної громади м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Разом із нею в квартирі зареєстровані, але не проживають - ОСОБА_5 (тертя особа), основний квартиронаймач та її колишній чоловік, який зібрав всі свої речі та переїхав мешкати за іншою адресою в квартир АДРЕСА_2 , а також відповідачка ОСОБА_4 , донька її колишнього чоловіка ОСОБА_5 від іншого шлюбу, яка була зареєстрована в спірній квартирі одразу після народження, але фактично жодного дня в квартирі не проживала, протягом 18 років за цією адресою не з`являлась, зв`язку із нею ніколи не було. За її даними, станом на 2007 рік ОСОБА_4 мешкала разом зі своєю матір`ю за адресою: АДРЕСА_3 . на теперішній час адреса її мешкання невідома. Посилаючись на те, що відповідачка з 2006 року, більше 18 років, в квартирі не мешкає, комунальні платежі не сплачує, добровільно з реєстрації не знімається, що тягне несення нею додаткових витрат з оплати комунальних послуг, обслуговування прибудинкової території, створює перешкоди в розпорядженні майном, позбавляє її можливості разом із ОСОБА_5 використати своє право на приватизацію квартири, позивачка просила визнати відповідачку ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_4 .

В наданому відзиві представник відповідачки просив відмовити в задоволенні позову. В обгрунтування заперечень посилаючись на те, що батько відповідачки ОСОБА_5 є основним квартиронаймачем та на нього оформленні особові рахунки для сплати комунальних послуг. ОСОБА_5 проживав в квартирі разом зі своїми батьками. Після одруження з позивачкою її було зареєстровано в квартирі. Тобто, позивачка взагалі не приймала участь в набутті квартири та не мала до неї жодного відношення. В 1999 році позивачка та ОСОБА_5 розірвали шлюб. В 2006 році у ОСОБА_5 народилась донька ОСОБА_4 , відповідачка по справі, яку було зареєстровано в квартирі. Також представник відповідачки зазначив, що в наданих позивачкою акті про фактичне проживання та довідці підтверджено факт реєстрації відповідачки в квартирі, але ніяким чином не термін її відсутності. У відповідачки наявний інтерес до спірної квартири та вона разом з іншими зареєстрованими в квартирі особами має право на її приватизацію. На момент досягнення нею 18 років, 12.01.2024 року, по теперішній час в України діє воєнний стан, що у даному випадку є поважною обставиною та має враховуватись. Враховуючи повноліття відповідачки вона має свідомий намір скористатись правом на приватизацію. Рахунки за квартиру сплачувались за двох осіб, відповідачку та третю особу.

У відповіді на відзив позивачка зазначила, що ОСОБА_5 після розлучення з позивачкою та до укладення 23.07.2004 року шлюбу із матір`ю відповідачки - ОСОБА_6 , добровільно виселився з квартири та переселився мешкати до його дружини за адресою: АДРЕСА_3 , де проживав до серпня 2016 року. Факт спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з липня 2004 року по серпень 2016 року встановлений заочним рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 16.01.2019 року у справі №203/3261/18 про розірвання шлюбу. Від цього шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_4 , яку було автоматично зареєстровано за місцем реєстрації батька. Проте, жодного дня в квартирі вона не мешкала, оскільки постійно проживала разом з її батьками по АДРЕСА_3 . Після розірвання шлюбу з ОСОБА_6 , ОСОБА_5 за місцем своєї реєстрації в спірній квартирі не повернувся, а переїхав жити до своєї матері ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_5 . Наскільки їй відомо на теперішній час ОСОБА_5 мешкає разом зі своєю третьою дружиною також по АДРЕСА_6 (точна адреса їй не відома). Діючий в Україні воєнний стан не може бути сам по собі поважною причиною не проживання відповідачки за місцем реєстрації, оскільки на території Дніпропетровської області військові дії не ведуться. Інших причин та доказів, що воєнний стан перешкоджає їй проживати в квартирі, відповідачкою не наведено.

В запереченнях на відповідь на відзив представник відповідачки зазначив, що твердження позивачки про те, що відповідачка автоматично була зареєстрована за місцем реєстрації батька, є помилковими, оскільки цього не передбачено діючим законодавством. Відповідачка до досягнення повноліття не мала можливості вільно обирати місце свого проживання. На теперішній час вона продовжує навчання у вищому навчальному закладі. Сплата комунальних послуг відповідачкою свідчить про зацікавленість у житловому приміщенні та намір ставитись до нього, як до свого постійного місця проживання.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська (на теперішній час - Центральний районний суд міста Дніпра) від 14.10.2024 року позов було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні.

Протокольною ухвалою суду від 11.12.2024 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов та просили його задовольнити.

Представник відповідачки в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував.

Третя особа за неодноразовими викликами до суду не з`явилась, про причини неявки не повідомила, пояснень по суті справи не надала.

Заслухавши позивачки та представників сторін, перевіривши доводи, викладені ними в заявах по суті справи та дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку.

За змістом ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Частиною 4 ст.9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У ч.3 ст.71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Аналіз норм ст.ст.71,72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: не проживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Вичерпного переліку поважних причин не проживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Згідно зі ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно з ч.2 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

За змістом ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, квартира АДРЕСА_4 перебуває у комунальній власності територіальної громади м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

У вказаній квартирі зареєстрована з 18.04.1994 року та по теперішній час постійно проживає позивачка ОСОБА_1 .

Також в квартирі зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_5 , шлюб з яким було розірвано 17.03.1999 року, який є основним квартиронаймачем та на ім`я якого відкрито особовий рахунок.

Крім того, з 06.03.2006 року в квартирі зареєстрована відповідачка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є донькою ОСОБА_5 від іншого шлюбу з ОСОБА_6 .

В пред`явленому позові позивачка посилалась на те, що ОСОБА_4 була зареєстрована в спірній квартирі за місцем реєстрації свого батька. Проте, з моменту народження та по теперішній час в квартирі ніколи не проживала, останньою не цікавилась, витрати на її утримання та оплату комунальних послуг не несла, а тому втратила право користування квартирою.

Відповідачка, згідно наданого її представником відзиву та заперечень на відповідь на відзив, проти позову заперечувала, посилаючись на те, що була зареєстрована в спірній квартирі, де відповідальним квартиронаймачем та також зареєстрованим є її батько. До досягнення повноліття вона не мала можливості вільно обирати місце свого проживання, проте не втрачала інтересу до спірної квартири, оплачувала комунальні послуги та також має бажання скористатись своїм правом на приватизацію квартири.

Суд враховує, що відповідачкою фактично не заперечувався факт її не проживання в спірній квартирі з моменту народження та вказане підтверджується довідками ТОВ «Аварійна сервісна служба 2» від 20.09.2024 року, актом про фактичне проживання від 20.09.2024 року.

Місце її проживання в спірній квартирі з батьком за погодженням між батьками відповідачки, або в судовому порядку не встановлювалось.

Також відповідачкою не доведено, що по досягненню 14 років вона мала намір проживати разом із батьком за місцем його реєстрації та вселитись до спірної квартири, а також намірів такого вселення після досягнення повноліття.

З заочного рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 16.01.2019року у справі №203/3261/18 вбачається, що відповідачка є донькою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що з 23.07.2024 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Також згідно вказаного рішення судом було встановлено, що з серпня 2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мешкали окремо. Дитини після розірвання шлюбу мешкатиме разом із матір`ю.

Фактичного місця проживання з моменту народження та в подальшому відповідачкою під час розгляду справи не зазначено, а на запитання представника позивачки, представник відповідачки відповідну інформацію відмовився надати.

Введення в Україні воєнного стану не є свідченням не проживання відповідачки з поважних причин в спірній квартирі, до якої вона ніколи не вселялась, мешкаючи разом із батьками під час їх перебування в шлюбі та в подальшому, із матір`ю, після його розірвання. Крім того, оголошення в Україні воєнного стану не свідчить про наявність перешкод для вселення та проживання в квартирі у відповідачки, яка проживала та продовжує проживати та згідно довідки ДВНЗ «УДХТУ» навчатись на денній формі навчання в м.Дніпрі.

Реєстрація відповідачки у спірній квартирі, а також оплата комунальних послуг її батьком ОСОБА_5 та бабусею ОСОБА_7 за вказаних вище обставин не свідчить про набуття відповідачкою права користування квартирою.

В свою чергу позивачка, як колишня дружина основного квартиронаймача ОСОБА_5 , вселившись та зареєструвавшись в квартирі за його згодою, згідно положень ст. 64 ЖК України володіє нарівні з наймачем правами та обов`язками, що випливають з договору найму жилого приміщення, та згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» має право на приватизацію квартири, на реалізацію якого впливає факт реєстрації відповідачки в квартирі.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про обгрунтованість, доведеність та необхідність задоволення позовних вимог, визнавши відповідачку такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_4 .

В пред`явленому позові позивачка просила покласти на неї судові витрати. В зв`язку з цим, такі витрати по сплаті судового збору покладаються на останню.

Керуючись ст.ст.9,64,71,72 ЖК України, ст.29 ЦК України, ст.160 СК України, ст.ст.2,4,5,10-13,76-81,141,211,223,258,259,263-268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи - ОСОБА_5 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_4 .

Понесені позивачкою по справі судові витрати покласти на останню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 15 травня 2025 року.

Суддя С.Ю.Казак