РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/4881/24

05 травня 2025 року

Костопільський районний суд Рівненської області

в складі судді Снітчук Р.М.

за участі секретаря Зберун К.Ф.

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Остапенка В.С.

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Больбіної С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Костопіль у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на майно колишнього подружжя, усунення перешкод у користуванні майном,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину трактора Т-25, 1993 року випуску, заводський номер НОМЕР_1 , двигун НОМЕР_2 , усунення перешкод у користуванні ним, шляхом його повернення позивачу.

В обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що з відповідачем у період 1993 2008 років перебувала у шлюбі, мають двох дітей дочку ОСОБА_5 , 1994 року народження та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які досягли повноліття.

За час перебування в шлюбі ними за кошти сімейного бюджету було придбано трактор марки Т-25, 1993 року випуску, право власності на який оформлено за відповідачем ОСОБА_4 .

У травні 2007 року ОСОБА_4 виїхав на постійне місце проживання за межі України. Зазначений транспортний засіб передав у користування своїм батькам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та він знаходиться за місцем їх проживання по АДРЕСА_1 .

На початку 2024 року вона звернулася до відповідача ОСОБА_2 про передачу їй вказаного трактора. Однак, повертати їй його останній відмовився. Упродовж 2024 року вона неодноразово зверталася до відповідачів про повернення зазначеного майна.

На даний час позивач має намір здійснити поділ спільного майна подружжя. У добровільному порядку сторони не можуть дійти згоди щодо поділу та користування зазначеним транспортним засобом.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Остапенко В.С. заявлені вимоги підтримав, покликаючись на викладені у позовній заяві обставини. Крім того, просив врахувати, що трактор Т-25, 1993 року випуску є спільним майном подружжя та підлягає поділу між колишнім подружжям шляхом визнання за кожним із них по 1/2 його частині. Про порушення свого права позивач дізналася на початку 2024 року, коли на її неодноразові прохання відповідачі відмовили повернути трактор, тому підстави для застосування строків позовної давності відсутні. Крім того, позивачем заявлено негаторний позов про усунення перешкод у користуванні майном, тому позовна давність не застосовується.

Допитана у судовому засіданні як свідок позивач ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримала та показала, що у неї з колишнім чоловіком ОСОБА_4 була домовленість, що спірний трактор після розірвання шлюбу буде у користуванні його батьків, а пізніше він поверне його їх сину ОСОБА_6 . На початку 2024 року її син звернувся до відповідачів про повернення йому трактора на що останні відмовили.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про день, місце та час розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнав. При цьому пояснив, що вказаний трактор його син ОСОБА_4 після розірвання шлюбу в розібраному стані привіз до нього додому. Він його відремонтував та користується ним понад 18 років.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позов не визнала. При цьому пояснила, що її син ОСОБА_4 у 2007 році виїхав за межі України. У 2008 році він із позивачем розлучився. Спірний трактор був придбаний її сином ОСОБА_4 у шлюбі з ОСОБА_1 . Коли син залишив сім`ю, він перевіз трактор до господарства батьків та вони ним користуються понад 18 років.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Больбіна С.С. у судовому засіданні просила у задоволенні позову відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У поданому відзиві на позовну заяву просила застосувати позовну давність. Вказала, що позивач дізналася про порушення свого права з моменту, коли трактор вибув з її володіння. Більше 18 років зазначений транспортний засіб перебуває у користуванні відповідача ОСОБА_2 , він його ремонтував, робив відповідні поліпшення. Доказів про те, що трактор вибув поза волею позивача та їй чинилися перешкоди у користуванні спірним майном не надано.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає заявлені вимоги необґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення.

Судом встановлено, що позивач та відповідач ОСОБА_4 у період із 21.09.1993 року до 11.01.2008 року перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 21.09.1993 р., серії НОМЕР_3 та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 від 11.01.20028 р.

Із повідомлення Головного управління Держпродспоживслужби в Рівненській області від від 25.02.2025 р. вбачається, що за відповідачем ОСОБА_4 зареєстровано право власності на трактор колісний, марки Т-25, 1993 року випуску, заводський номер НОМЕР_1 , № двигуна НОМЕР_2 , свідоцтво НОМЕР_5 від 07.04.2004 р., номерний знак НОМЕР_6 .

Таким чином встановлено, що право власності на спірний трактор за відповідачем ОСОБА_8 було зареєстровано 07.04.2004 року та вказаний транспортний засіб сторонами набуто за час перебування в шлюбі.

Наведене також у судовому засіданні підтвердив свідок ОСОБА_7 , який показав, що в 2002 році позивач, яка є його дочкою та відповідач ОСОБА_4 за час перебування в шлюбі придбали по агрегатах трактор Т-2, 1993 року випуску. У 2004 році його бувший зять зареєстрував за собою право власності на вказаний транспортний засіб. Після припинення спільного проживання, у 2007 році він перевіз трактор до своїх батьків та їм залишив його у користування. На початку 2024 року його дочка та внук ОСОБА_6 зверталися неодноразово до відповідачів про повернення трактора, однак їм було у цьому відмовлено.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно до ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частина 1 ст. 68 Сімейного кодексу України вказує на те, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Таким, чином суд дійшов висновку про те, що спірний трактор є об`єктом спільної сумісної власності сторін, як колишнього подружжя.

На даний час сторони не можуть дійти згоди щодо поділу вказаного майна, яке є об`єктом права їх спільної сумісної власності.

Згідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 22 постанови від 20 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Відповідно до ст. 372 ЦК України та ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно до ч. 1, ч. 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)).

З наведеного вбачається, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту її права шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину трактора та усунення перешкод у його користуванні.

Визнання права на 1/2 частину трактора не вирішить спір між сторонами по суті, призведе до виникнення нових спорів, зокрема щодо визначення порядку користування майном.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 3 ч. 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Судом встановлено, що про порушення свого права позивач дізналася після розірвання шлюбу 11 січня 2008 року. Більше шістнадцяти років транспортний засіб перебував у користуванні відповідача ОСОБА_2 та позивач не заявляла жодних вимог чи претензій з приводу цього.

На момент розірвання шлюбу спірний трактор відповідачем ОСОБА_4 був переданий у користування його батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Доказів про те, що вказаний транспортний засіб вибув у незаконне володіння інших осіб поза волею власника не надано, які доказів того, що трактор було за згодою колишнього подружжя передано у користування відповідача ОСОБА_2 до першої вимоги про його повернення.

Підстави вважати, що строк позовної давності пропущено з поважних причин та підлягає поновленню відсутні.

До суду із позовом про поділ майна подружжя позивач звернулася лише 30 грудня 2024 року.

При цьому не заслуговують на увагу покликання позивача на те, що про порушення свого права їй стало відомо лише на початку 2024 року, коли вона та її син ОСОБА_6 зверталися до відповідачів з вимогами повернути їм трактор та їм у цьому було відмовлено.

Зазначені обставини у судовому засіданні підтвердив свідок ОСОБА_6 , який показав, що у січні 2024 року звернувся до батька ОСОБА_4 та до діда ОСОБА_2 про передачу йому трактора, який є власністю його батьків. Однак, ОСОБА_2 у цьому йому відмовив.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у позові у зв`язку зі спливом позовної давності.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України та покладає їх на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст. 256, ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України, ст. 60, 61, 63, 68, 69, 70, 71, 72 Сімейного Кодексу України, 10 - 13, 81, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

у х в а л и в:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на майно колишнього подружжя, 1/2 частину трактора Т-25, 1993 року випуску, заводський номер НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , усунення перешкод у користуванні зазначеним майном, шляхом його повернення відмовити.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 .

Відповідачі: ОСОБА_4 , останнє відоме місце проживання АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 .

Повний текст судового рішення складено 12 травня 2025 року.

Суддя: Р. М. Снітчук