Єдиний унікальний номер судової справи: 488/3174/23
Номер провадження: 22-ц/812/870/25 Суддя - доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

Головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участю прокурора - Волкожи С.В., представника відповідачки Баранова В.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Чернявської Я. А. в приміщенні того ж суду по справі за позовом заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (Миколаївської обласної військової адміністрації) до ОСОБА_1 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2023 р. заступник керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (Миколаївської обласної військової адміністрації) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою.

Позов обґрунтовував тим, що Окружною прокуратурою міста Миколаєва виявлено порушення вимог законодавства під час забудови земельної ділянки лісогосподарського призначення, розташованої в Корабельному районі міста Миколаєва.

Пунктами 35, 35.1 рішення Миколаївської міської ради № 31/52 від 19 грудня 2008 року погоджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1000 кв.м. з кадастровим номером :05:001:0042 за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

На підставі вказаного рішення Миколаївської міської ради та постанови Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2008 року у справі № 2-а-3547/2008 ОСОБА_2 26 лютого 2009 року отримано державний акт про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0042 серії ЯЗ № 249435.

В подальшому між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу № 3383 від 24 листопада 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С.А., про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15 грудня 2014 року вчинено запис № 8153328 про набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 .

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2018 року у справі № 488/2807/17, залишеним без змін у відповідній частині постановою Миколаївського апеляційного суду від 09 травня 2023 року, частково задоволено позов виконувача обов`язків керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особи без самостійних вимог на предмет спору - ДП «Миколаївське лісове господарство».

Вказаними судовими рішеннями визнано незаконними та скасовано пункти 35, 35.1 рішення Миколаївської міської ради від 19 грудня 2008 року № 31/52 про затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки загальною площею 1000 кв.м по АДРЕСА_1 . Також визнано недійсним виданий ОСОБА_2 державний акт від 26 лютого 2009 року ЯЗ № 249435 про право власності на вказану земельну ділянку та витребувано з володіння ОСОБА_1 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації спірну земельну ділянку.

16 грудня 2010 року ОСОБА_1 зареєструвала повідомлення про початок виконання будівельних робіт, на які не вимагається дозвіл, індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 , 14 жовтня 2014 року - повідомлення про початок виконання будівельних робіт за вказаною адресою, а 27 жовтня 2014 року - декларацію № МК614 про готовність цього об`єкту до експлуатації загальною площею 228,8 кв.м.

Під час огляду місця події 04 липня 2017 року слідчим слідчого відділу Корабельного РВП ГУНП в Миколаївській області встановлено, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 огороджена бетонним парканом, а на ній розташований двоповерховий житловий будинок.

Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості щодо оформлення ОСОБА_1 права власності на будь-які об`єкти нерухомості, в тому числі індивідуального житлового будинку, по АДРЕСА_1 відсутні.

Судовими рішеннями у справі № 488/2807/17 вже підтверджено законодавчу заборону використання земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0042 під індивідуальне житлове будівництво та дії ОСОБА_1 щодо будівництва будинку порушили такі ж вимоги законодавства з питань захисту та використання земель державного лісового фонду, що вже встановлені судами у справі № 488/2807/17.

Будівництво відповідачем спірного житлового будинку суперечить також вимогам містобудівного законодавства, зокрема, ст. 48 Закону України «Про охорону земель», ст. 3 Закону України «Про планування і забудову територій» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Генеральному плану міста Миколаєва, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 18.06.2009 №35/18.

Відповідно до Генерального плану міста Миколаєва земельна ділянка з кадастровим номером :05:001:0042 по АДРЕСА_1 , на якій ОСОБА_1 побудувала спірний житловий будинок, розташована на території зони зелених насаджень загального використання.

Крім того, згідно з Правилами використання та забудови території м. Миколаєва, затвердженими рішенням Миколаївської міської ради від 17.10.2003 № 15/41, земельна ділянка за вищевказаною адресою належить до ландшафтно-рекреаційної зони загальноміського значення.

Пунктами 10.1, 10.4 розділу 10 ДБНЗ60-92**, та пунктом 4.2 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.06.1996 № 173 господарське та інше будівництво у межах ландшафтно-рекреаційних територій, включаючи землі міських лісів, розміщення житлово-громадських об`єктів та дачних поселень, а також розміщення будинків, споруд і комунікацій на землях зелених зон міста заборонено.

За актом обстеження земельної ділянки, проведеним 30.03.2023 року Управлінням земельних ресурсів Миколаївської міської ради, на земельній ділянці з кадастровим номером :05:001:0042 знаходиться двоповерховий будинок, огороджений парканом.

Разом з цим, право власності у встановленому законом порядку за ОСОБА_3 не оформлено, державну реєстрацію права приватної власності на індивідуальний житловий будинок по АДРЕСА_1 не проведено.

Відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно є ознакою відсутності самого права на це майно, а відтак ОСОБА_1 не набула права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 у визначений законом спосіб.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 488/2807/17 витребувано у ОСОБА_1 земельну ділянку із кадастровим номером :05:001:0042 по АДРЕСА_1 .

На виконання вказаного рішення суду 24 жовтня 2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право державної власності на земельну ділянку із кадастровим номером :05:001:0042 по АДРЕСА_1 в особі Миколаївської обласної державної адміністрації.

Таким чином, держава в особі Миколаївської обласної державної адміністрації як власник вказаної земельної ділянки відновила володіння останньою, а відтак може ставити питання про захист від порушень, не пов`язаних із позбавленням її володіння земельною ділянкою, зокрема, шляхом демонтажу спорудженого на ній об`єкта.

Крім того зазначив, що зважаючи на зовнішні ознаки розташування спірної земельної ділянки - посеред соснового бору, на узбережжі Дніпро-Бузького лиману, у відповідача ОСОБА_1 мали виникнути обґрунтовані сумніви щодо правомірності набуття права на це майно. Остання могла і повинна була знати, що діє незаконно та на власний ризик, коли починала будівництво спірного житлового будинку, тобто передбачати можливі наслідки.

Тому позивач вважав, що оскільки здійснення ОСОБА_1 будівництва об`єкта нерухомості всупереч законодавчо визначеному цільовому призначенню спірної ділянки не стало належним підґрунтям для виникнення права власності останньої на такий об`єкт, то приведення лісової земельної ділянки у стан, який існував до порушення інтересів держави, шляхом демонтажу такого об`єкту є належним способом захисту прав позивача та не може вважатися надмірним тягарем для відповідача.

Посилаючись на викладене та на те, що ОСОБА_1 будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 здійснено з порушенням вимог земельного, лісового, містобудівного законодавства та з недодержанням вимог державних будівельних норм і правил, заступник керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (Миколаївської обласної військової адміністрації) просив суд усунути перешкоди Миколаївській обласній державній адміністрації (Миколаївській обласній військовій адміністрації) у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення з кадастровим номером :05:001:0042 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 демонтувати двоповерховий індивідуальний житловий будинок загальною площею 228,8 кв.м. з господарськими спорудами та цегляний паркан по АДРЕСА_1 та вирішити питання про судові витрати.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що фактично будівництво ОСОБА_1 індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 стало можливим, в тому числі, завдяки діям органів влади, які свого часу надали у власність фізичної особи земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

На думку суду перекладати тягар відповідальності на фізичних осіб, які обґрунтовано сподівалися на правомірність дій органу публічної влади та/або місцевого самоврядування не відповідає засадам, закріпленим, як у Конституції України, так і в міжнародних актах з прав людини та прецедентній практиці ЄСПЛ, та тягне можливість зловживання своїми правами органами державної влади та місцевого самоврядування.

Отже, фактично у разі задоволення позову обов`язки органу влади чи місцевого самоврядування з дотримання законодавства перекладаються на фізичну особу. Крім цього, на фізичну особу покладається за будь-яких обставин тягар перевірки та ревізування рішень органу влади чи місцевого самоврядування, чим скасовується презумпція правомірності таких рішень, що суперечить вимогам частини другої статті 19 Конституції України, та є надмірним тягарем, що покладається на приватну особу у правовідносинах з органом, який наділений владними повноваженнями та який має відповідні інструменти і зобов`язаний діяти відповідно до вимог закону.

За таких обставин, в разі покладання на ОСОБА_1 обов`язку з демонтажу індивідуального житлового будинку з господарськими спорудами та цегляним парканом, побудованого на земельній ділянці з кадастровим номером :05:001:0042 за адресою: АДРЕСА_1 , то помилка, яка була допущена під час відведення земельної ділянки за названою адресою та яка наразі перебуває у власності держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, буде виправлена лише за рахунок відповідачки, якої вона стосується, хоча ситуація, в якій опинилася відповідач, не була створена лише нею самою.

На час будівництва спірного житлового будинку по АДРЕСА_1 відповідач мала законні підстави як для початку будівництва на такій земельній ділянці, так і для введення завершеного будівництвом будинку в експлуатацію. Наявність у останньої такого права на час початку виконання будівельних робіт та на час реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта, ніким оскаржена не була.

Суд зробив висновок, про те, що збудований спірний будинок є єдиним житлом відповідача яким вона фактично мирно володіє, а відтак усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання відповідача демонтувати індивідуальний житловий будинок, становитиме непропорційне втручання у мирне володіння цим майном та призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, покладе на відповідачку надмірний індивідуальний тягар, спричинений втратою єдиного житла.

Будь-яких доказів, на підтвердження того, що ОСОБА_1 діяла недобросовісно під час будівництва індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 з метою набуття права власності на спірний об`єкт нерухомого майна або порушення права власності територіальної громади Миколаївської області позивачем надано не було.

Не погодившись із рішенням суду перший заступник керівника Миколаївської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права та невірне встановлення обставин справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги та не надав оцінки обставинам, які свідчать про недобросовісність ОСОБА_1 , не поставив під сумнів її добросовісність, зосередився на оцінці дій органів влади, хоча встановлення справедливого балансу між суспільним і приватним інтересом передбачає оцінку не лише поведінки органів влади, а і дій та бездіяльності ОСОБА_1 , зацікавленої у залишенні майна у власності. ОСОБА_1 було достеменно відомо про розташування земельної ділянки у лісовому урочищі, а отже й чіткі законодавчі заборони на будівництво житлового будинку на цій території, вона мала передбачити негативні наслідки зведення на ній житлового будинку, могла відмовитись від здійснення будівництва нерухомості на цій земельній ділянці, але свідомо не зробила цього. Формальне виконання відповідачем обов`язків забудовника (подача повідомлень про початок будівельних робіт та декларації про готовність об`єкта до експлуатації) з метою створення уяви добросовісного набуття права власності нерухомість по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасником цивільного обороту. У будь-якому випадку наявність повідомлення про початок будівельних робіт та декларації про готовність об`єкту до експлуатації, навіть зареєстрованої органом державної влади, не є доказом законності такого будівництва та не спростовує законодавчо встановлену заборону здійснювати будівництво житлового будинку на земельній ділянці лісогосподарського призначення. Вказує, що наявність на земельній ділянці лісогосподарського призначення житлового будинку, який з урахуванням вимог Земельного та Лісового кодексів України, за жодних обставин не може бути там побудований, унеможливлює її використання відповідно до цільового призначення, як наслідок, нівелює правомочність держави як титульного власника майна здійснювати користування та розпорядження земельною ділянкою, а також основне завдання цивільного судочинства, визначене статтею 2 ЦПК України, а саме ефективний захист порушених інтересів держави.

Крім того, суд першої інстанції оцінюючи можливість втручання у право ОСОБА_1 на повагу до житла в порушення статей 76, 81, 89 ЦПК України вдався до припущення та переклав на прокурора та позивача обов`язок доказування належності будинку до єдиного житла ОСОБА_1 , оскільки остання не вказувала про те, що мешкає саме у цьому будинку чи про те, що цей будинок є її єдиним житлом. Зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яка належить державі шляхом знесення будинку не порушуватиме принцип пропорційності втручання у її право власності, а також у право на повагу до житла. Таке втручання є прогнозованим наслідком недобросовісних дій самої ОСОБА_4 , яка свідомо збудувала житловий будинок на особливо цінній земельній ділянці, забудова якої заборонена. Інше вирішення спору дозволить відповідачу безпідставно, безоплатно користуватися земельною ділянкою лісового фонду та лісовим масивом внаслідок експлуатації протиправно збудованого на ній житлового будинку, що вочевидь порушуватиме права широкого кола громадян України загалом та мешканців міста Миколаєва зокрема

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю - доповідача, вислухавши прокурора та представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтов увалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що пунктами 35, 35.1 рішення Миколаївської міської ради № 31/52 від 19 грудня 2008 року погоджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1000 кв.м. з кадастровим номером :05:001:0042 за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

На підставі вказаного рішення Миколаївської міської ради та постанови Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2008 року (справа № 2-а-3547/2008), ОСОБА_2 26 лютого 2009 року отримано державний акт про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0042 серії ЯЗ № 249435.

В подальшому між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу № 3383 від 24 листопада 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С.А., про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15 грудня 2014 року вчинено запис № 8153328 про набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 .

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2018 року (справа № 488/2807/17) задоволено частково позов керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа - Державне підприємство «Миколаївське лісове господарство», Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним державного акту, витребування земельної ділянки у придатному для використання стані шляхом знесення об`єкту нерухомості. Визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 249435, який був виданий ОСОБА_2 26 лютого 2009 року та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 64. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2018 року в частині вирішення позовної вимоги виконуючого обов`язки керівника Миколаївської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації про витребування земельної ділянки у придатному для використання стані шляхом знесення розташованого на ньому об`єкту нерухомості - житлового будинку скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про задоволення цієї вимоги. Витребувано у ОСОБА_1 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 1000 кв.м з кадастровим номером :05:001:0042 по АДРЕСА_1 .

Постановлено знести за рахунок ОСОБА_1 розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером :05:001:0042 по АДРЕСА_1 житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами та паркан. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 18 січня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Миколаївського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року скасовано, а справу у частині, в якій прокурор оскаржив рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2018 року в апеляційному порядку, було передано на новий розгляд до Миколаївського апеляційного суду.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 09 травня 2023 року рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2018 року в частині вирішення позовної вимоги прокурора про витребування з незаконного володіння ОСОБА_1 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації земельної ділянки по АДРЕСА_1 у стані, який існував до порушення прав шляхом знесення житлового будинку скасовано та в цій частині ухвалено нове судове рішення.

Позов виконуючого обов`язки керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про витребування земельної ділянки у стані, який існував до порушення прав шляхом знесення житлового будинку - задоволено частково.

Витребувано з володіння ОСОБА_1 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 1000 кв.м з кадастровим номером :05:001:0042 по АДРЕСА_1 .

Судовими рішеннями встановлено, що на час прийняття міської радою рішення від 19 грудня 2008 року №31/52 ділянка з кадастровим номером :05:001:0042 належала до земель державного лісового фонду урочища «Жовтневе» (квартал 43 виділ 6), перебувала у постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство». При цьому відведення вказаної земельної ділянки відбулося без вилучення із постійного користування у визначеному порядку, чим порушено вимоги статей 116,149 ЗК України. До того ж розпорядження цієї земельною ділянкою здійснено Миколаївською міською радою з перевищенням компетенції, визначеної ч.4 ст.122, ч.6 ст.149 ЗК України, пунктом 6 ч.1 ст. 31 ЛК України. Також підтверджено, що спірна земельна ділянка знаходиться на території зони зелених насаджень та належить до ландшафтно-рекреаційної зони загальноміського значення та мала обмеження у її використанні та яка вибула з володіння держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації не з її волі інших шляхом, а отже наявні правові підстави для її витребування у останнього набувача - ОСОБА_1 .

Отже наведене свідчить про те, що не підлягають доказуванню, обставини віднесення земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0042 до земель державного лісового фонду та незаконність набуття права приватної власності на неї.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року (справа №488/2807/17) витребувано у ОСОБА_1 земельну ділянку із кадастровим номером :05:001:0042 по АДРЕСА_1 .

На виконання вказаного рішення суду 24 жовтня 2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право державної власності на вказану вище земельну ділянку в особі Миколаївської обласної державної адміністрації.

Отже, на теперішній час держава в особі Миколаївської обласної державної адміністрації є власником вказаної вище земельної ділянки.

Також, з матеріалів справи вбачається, що 16 грудня 2010 року ОСОБА_1 зареєструвала повідомлення про початок виконання будівельних робіт, на які не вимагається дозвіл, індивідуального житлового будинку про АДРЕСА_1 , 14 жовтня 2014 року, зареєструвала повідомлення про початок виконання будівельних робіт за вказаною адресою, а 27 жовтня 2024 року - декларацію №МК614 про готовність цього об`єкту до експлуатації загальною площею 228,8 кв.м.

Під час огляду місця події 04 липня 2017 року слідчим слідчого відділу Корабельного РВП ГУНП в Миколаївській області встановлено, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 огороджена бетонним парканом, а на ній розташований двоповерховий житловий будинок (постанова Миколаївського апеляційного суду від 09 травня 2023 року справа №488/2807/17).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості щодо оформлення ОСОБА_1 права власності на будь-які об`єкти нерухомості, зокрема індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 відсутні.

Управлінням земельних ресурсів Миколаївської міської ради за результатами обстеження земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0042 встановлено, що на ній знаходиться двоповерховий будинок огороджений парканом.

Між тим, право власності у встановленому законом порядку ОСОБА_1 не оформлено, державну реєстрацію права власності на індивідуальний житловий будинок по АДРЕСА_1 не зареєстровано.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що на час будівництва спірного житлового будинку по АДРЕСА_1 відповідач мала законні підстави як для початку будівництва на такій земельній ділянці, так і для введення завершеного будівництвом будинку в експлуатацію. Наявність у останньої такого права на час початку виконання будівельних робіт та на час реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта, ніким оскаржена не була. Усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання відповідача демонтувати індивідуальний житловий будинок, становитиме непропорційне втручання у мирне володіння цим майном та призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, покладе на відповідачку надмірний індивідуальний тягар, спричинений втратою єдиного житла. Також, суд першої інстанції зазначив, про відсутність будь-яких доказів, на підтвердження того, що ОСОБА_1 діяла недобросовісно під час будівництва індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 з метою набуття права власності на спірний об`єкт нерухомого майна або порушення права власності територіальної громади Миколаївської області.

Між тим, з таким висновком суду погодитися не можливо з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 925/1265/16).

Цивільні права/інтереси захищаються в спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Під час розгляду справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги не підлягають задоволенню. Однак якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Отже, для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно також враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до положень статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод.

Відповідно до частин другої та третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з частинами третьої-п`ятої статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України.

Частиною другою статті 212 ЗК України передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22).

У постанові Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 461/3490/18 зазначено, що належним способом захисту прав власності міської ради як власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, щодо користування і розпорядження цією земельною ділянкою є вимога про знесення такої забудови, яку позивач вважає самочинною, відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України. Належним відповідачем за такою вимогою є власник відповідної забудови.

Знесення незаконно побудованого житлового будинку за рахунок особи, яка здійснила будівництво, є належним і ефективним способом захисту прав власника (користувача) земельної ділянки. Застосування цієї вимоги виключає інші способи захисту, зокрема визнання недійсним і скасування свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомості, що не усуває порушень, спричинених незаконним будівництвом. Відповідний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 202/7377/16-ц.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 442/302/17 зазначено, що задоволення вимоги про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно побудованого нежитлового приміщення за рахунок особи, яка здійснила таке самочинне будівництво є належним та ефективним способом захисту прав власника (користувача). Застосування вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 зазначено, що спір у цій справі виник щодо передачі у приватну власність земельної ділянки лісогосподарського призначення та її незаконної забудови, а позовні вимоги стосувалися витребування земельної ділянки лісового фонду шляхом знесення будівель. Велика Палата Верховного Суду у цій справі зазначила, що у кожному випадку, коли володіючий власник просить про усунення йому перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом демонтажу спорудженого на ній об`єкта нерухомості, суд має перевіряти правомірність втручання держави у права на повагу до житла та мирного володіння на цей об`єкт шляхом його демонтажу, а саме: наявність підстави для такого втручання у законодавстві, легітимність мети цього втручання (його відповідність цілям, визначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції та абзаці другому статті 1 Першого протоколу до Конвенції) та пропорційність демонтажу відповідній меті (можливість досягнення останньої проведенням демонтажу за відсутності менш обтяжливих для відповідача способів захисту прав позивача). Залежно від результату такої перевірки суд вирішує питання про задоволення чи відмову у задоволенні позову. У разі його задоволення відшкодування особі вартості майна, що підлягає демонтажу, не є можливим за відсутності для цього юридичних підстав (зокрема, правомірності його спорудження, добросовісності набуття права на нього, заявлення вимоги про відшкодування та її обґрунтованості).

У постанові Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі № 487/2593/20 вказано, що повернення земельної ділянки та знесення незаконно споруджених на ній будівель є способом відновлення прав власника на спірну земельну ділянку водного фонду і такі позовні вимоги, враховуючи обставини цієї справи, здатні відновити стан земельної ділянки, який існував до порушення прав на неї. Такий спосіб захисту, як повернення земельної ділянки та демонтаж будівель, є адекватним наявним обставинам справи, спрямований на остаточне поновлення порушеного права дійсного власника земельної ділянки.

Отже, враховуючи те, що держава в особі Миколаївської обласної державної адміністрації як власник вказаної земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0042 по АДРЕСА_1 відновила володіння останньою, а відтак належним способом захисту від порушень, не пов`язаних із позбавленням її володіння земельною ділянкою, виступає та є можливим, зокрема, шляхом демонтажу спорудженого на ній об`єкта.

Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.

Стаття 105 ЛК України визнає порушенням лісового законодавства розкорчовування лісових ділянок і використання їх не за призначенням, у тому числі для спорудження жилих будинків, виробничих та інших будівель і споруд без належного дозволу.

Судовими рішеннями про витребування земельної ділянки по АДРЕСА_1 встановлено, що відповідачі, зокрема ОСОБА_1 , повинні були знати про належність ділянки до земель лісогосподарського призначення, враховуючи її природні властивості.

Отже, зважаючи на те, що спірна земельна ділянка належала до земель лісогосподарського призначення і не могла бути передана у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд через наявність законодавчих обмежень, дії ОСОБА_1 суперечили вимогам законодавства.

Попри це, вона свідомо здійснила будівництво житлового будинку, ігноруючи обмеження, встановлені законом. Дії ОСОБА_1 демонструють її свідому позицію щодо порушення екологічних та земельних вимог, що підтверджується незаконним будівництвом та подальшими спробами легалізувати створене майно.

Знесення незаконно побудованого житлового будинку на земельній ділянці лісогосподарського призначення має легітимну мету забезпечення її використання за цільовим призначенням відповідно до загальних інтересів. Важливість цих інтересів зумовлена особливим статусом ділянки, призначеної для охорони, відтворення та підвищення продуктивності лісових насаджень. Будівництво житлових споруд на таких землях суперечить лісогосподарським цілям, що виправдовує втручання держави у право володіння та користування ОСОБА_1 спірним будинком.

Суд першої інстанції посилався на те, що зобов`язання ОСОБА_1 щодо обов`язку з демонтажу індивідуального житлового будинку з господарськими спорудами та цегляним парканом покладає на неї надмірний тягар, порушуючи баланс між суспільним та приватним інтересами. Однак, слід зазначати про те, що втручання держави є правомірним, оскільки спірна земельна ділянка має особливий статус лісогосподарського призначення, а будівництво житлового будинку на ній суперечить законодавству та суспільним інтересам.

ОСОБА_1 , знаючи про цільове призначення ділянки, законодавчі обмеження здійснила незаконне будівництво, а відтак її дії не можна вважати добросовісними, а тягар усунення порушень - надмірним. Суспільний інтерес у відновленні законності та збереженні лісового фонду переважає її приватний інтерес.

До того, відповідач не скористалася своїм правом подати зустрічний позов про відшкодування збитків, але може зробити це в майбутньому за наявності необхідних підстав.

Також не заслуговують на увагу посилання представника відповідача на мирне урегулювання спору іншим шляхом, а ніж демонтажу спірного будинку з господарськими спорудами та паркану, оскільки ввести в експлуатацію та зареєструвати право власності на вказане майно неможливо з огляду на те, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 відноситься до земель лісогосподарського призначення.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм, вимоги про зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення з кадастровим номером :05:001:0042 шляхом демонтажу двоповерхового індивідуального житлового будинку загальною площею 228,80 кв.м. з господарськими спорудами та цегляний паркан про АДРЕСА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

За таких обставин, рішення суду на підставі п.1, 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл витрат.

Положеннями частини 1 та 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду справи, позов задоволено, то з ОСОБА_1 на користь Миколаївської обласної прокуратури підлягає стягненню 5 904, 80 грн судового збору (2 684 грн за подання позову + 3 220,80 грн - за подання апеляційної скарги).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури - задовольнити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17 березня 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (Миколаївської обласної військової адміністрації) до ОСОБА_1 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою - задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди Миколаївській обласній державній адміністрації (Миколаївській обласній військовій адміністрації) у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення з кадастровим номером :05:001:0042 шляхом демонтажу двоповерхового індивідуального житлового будинку загальною площею 228,80 кв.м. з господарськими спорудами та цегляний паркан про АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Миколаївської обласної прокуратури ( ) 5 904,80 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 12 травня 2025 року.