Провадження № 22-ц/812/638/25 Головуючий суду першої інстанції Притуляк І.О.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2025 року м. Миколаїв Справа № 487/9729/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Крамаренко Т.В.,

при секретарі судового засідання Колосовій О.М.,

за участі представника позивача Грумінської Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Миколаївської міської ради на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2025 року, повне судове рішення складено 06 лютого 2025 року, ухвалене під головуванням судді Притуляк І.О., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

12 грудня 2023 року Миколаївська міська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння.

Позов мотивовано тим, що у комунальній власності територіальної громади м. Миколаєва, перебували нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 11 квітня 2001 року, виданим на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської обласної Ради народних депутатів від 09 березня 1992 року № 62.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 25 січня 2007 року по справі №17/21/07 визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме нежитлових приміщень загальною площею 180 кв.м, які знаходяться у АДРЕСА_1 , нежитловий об`єкт А та нежитловий об`єкт Б, укладений між приватним підприємцем ОСОБА_2 та Фондом комунального майна Миколаївської міської ради.

В послідуючому рішенням виконкому Миколаївської міської ради від 22 червня 2007 року № 1155 встановлено ідеальні частки співвласників нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 , а саме: територіальної громади м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради в повному господарському віданні комунального підприємства міського парку культури та відпочинку «Ліски» - 34/100 та ОСОБА_2 - 66/100.

На підставі даного рішення виконкомом Миколаївської міської ради на ім`я ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 09 серпня 2007 року серії НОМЕР_1 .

Постановою Одеського апеляційного господарського суду по справі № 17/21/07 рішення господарського суду Миколаївської області від 25 січня 2007 року, було скасовано та відмовлено в задоволенні позову. Постанова набрала законної сили та не оскаржувалася сторонами по справі.

Таким чином, спірне нерухоме майно було повернуто в одноособову власність територіальної громади м. Миколаєва.

Всупереч обставинам, що склалися, 16 вересня 2016 року ФОП ОСОБА_2 на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна від 16 вересня 2016 року, протоколу загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Перун» (далі ТОВ «Перун») від 16 вересня 2016 року №01-1609, незаконно відчужила право власності на 66/100 часток вказаного об`єкту нерухомого майна ТОВ «Перун».

На теперішній час, згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 жовтня 2023 року, власником нежитлового об`єкту по АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 , на підставі протоколу 2/2021 та акту приймання -передачі нерухомого майна, Б/Н, виданих 15 лютого 2021 року ТОВ «Перун».

За такого, нежитловий об`єкт по АДРЕСА_2 вибув з комунальної власності поза волею Миколаївської міської ради.

Посилаючись на викладене, Миколаївська міська рада просила суд витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради 66/100 часток нежитлового об`єкту, що розташовані по АДРЕСА_2 .

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що встановлені під час судового розгляду обставини свідчать про те, що 66/100 часток нежитлового об`єкту по АДРЕСА_2 вибуло з володіння територіального громади м. Миколаєва поза їх волею. У свою чергу ОСОБА_2 без законних на те підстав отримала у власність спірне майно та в подальшому його відчужила.

Отже, Миколаївська міська рада має право на витребування нерухомого майна від добросовісного набувача.

При розгляді справи, були встановлені обставини, які переконливо свідчать про те, що Миколаївська міська рада була обізнана про факт вибуття спірного майна з володіння територіальної громади станом на 2013 рік, про що свідчить той факт, що виконавчим комітетом Миколаївської міської ради було прийнято рішення від 26 червня 2013 року № 600 «Про визнання рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 26 липня 2007 року № 1155 таким, що втратило чинність», а тому саме з цієї дати слід пов`язувати момент виникнення права позивача на звернення до суду з позовом про витребування майна з незаконного чужого володіння у порядку, передбаченому статтею 388 ЦК України.

Встановлені судом обставини свідчать про те, що позивачем тривалий час визнавалося право власності вказаних осіб на спірне нерухоме майно.

Будь-яких доказів поважних причин пропуску позовної давності представник позивача суду не надав.

У даному випадку, не дивлячись на те, що фактично правовідносини між позивачем та ОСОБА_1 виникли 24 січня 2021 року підлягає застосуванню позовна давність, саме з врахуванням факту тривалого, більше десяти років, строку обізнаності позивача, щодо порушення його права власності, та не вчинення будь-яких дій, щодо поновлення порушеного права.

Не погодившись з рішенням суду, Миколаївська міська рада подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що ОСОБА_1 може заявити суду про застосування позовної давності лише щодо тих вимог, які звернуті до неї, тобто щодо спору, що виник між сторонами, а виник він лише з моменту державної реєстрації права власності за відповідачкою, а саме - 25 лютого 2021 року.

Суд першої інстанції помилково ототожнює Миколаївську міську раду та її виконавчий комітет.

Вказані суб`єкти є самостійними та наділені власними повноваженнями, а відтак ототожнюватися не можуть.

Вказане на думку позивача, спростовує висновок суду першої інстанції про обізнаність міської ради з червня 2013 року про ситуацію, що склалася щодо спірного майна, про відповідне рішення виконкому міської ради самостійного виконавчого органу позивачу відомо не було.

Усі наведені твердження щодо цього є припущеннями та не підтверджуються будь-якими матеріалами справи.

Відповідно до рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2019 року по справі № 487/4959/17 у задоволенні позову Миколаївської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та витребування 66/100 часток нежитлового об`єкту відмовлено. Повне судове рішення складено 29 березня 2019 року, набрало законної сили 03 травня 2019 року.

Отже у відповідності до положень статей 257, 261, 264 ЦК України з моменту набрання рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2019 року по справі № 487/4959/17 законної сили (03 травня 2019 року) перебіг позовної давності почався заново.

Тобто останнім днем звернення Миколаївською міською радою до суду з позовною заявою стосовно витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння з моменту виявлення порушення своїх прав було 03 травня 2022 року.

Однак постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV -2» на всій території України з 12 березня 2020 року був установлений карантин, який потім був неодноразово продовжений постановами Кабінету Міністрів України.

В подальшому, після введення карантину, було внесено зміни зокрема, до розділу «При кінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, який був доповнений пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

За такого загальна позовна давність, яка була продовжена вищезазначеним Законом України, має застосовуватись з урахуванням дії карантину в Україні.

Крім того, після введення в Україні воєнного стану, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦПК України доповнено пунктом 19, відповідно до змісту якого у період дії воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу, продовжуються на строк його дії.

Позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі.

Таким чином, у зв`язку з тим, що дане правопорушення є триваючим дотепер, Миколаївська міська рада як власник об`єкту майна має право звернутися до суду з позовом про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння в будь-який час, поки існують правовідносини та таке правопорушення.

Від ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представниця - ОСОБА_4 , надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві відповідачка зазначала, що скаржник помилково посилається на судову практику стосовно порядку розгляду негаторних позовів, оскільки в даній справі пред`явлено віндикаційний позов.

Цивільний кодекс України не пов`язує початок перебігу позовної давності за віндикаційним позовом із ухваленням судового рішення про порушення права особи, із укладенням в подальшому правочинів щодо спірного майна (перехід права власності на майно або його неодноразовий перехід), чи з фактичним переданням спірного майна порушником права власності, який незаконно заволодів майном позивача та передав його у володіння інших осіб, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представниці позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що територіальна громада м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради в повному господарському віданні Державного комунального підприємства міський парк культури та відпочинку «Ліски» була в цілому власником об`єкту нерухомого майна - нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 11 квітня 2001 року, виданого Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради, на підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської обласної ради від 09 березня 1992 року № 62

23 грудня 2005 року Миколаївською міською радою прийнято рішення № 40/42 про внесення доповнення до рішення міської ради від 26 квітня 2000 № 18/7 «Про виконання програми приватизації комунального майна м. Миколаєва, затвердження звіту про використання коштів позабюджетного фонду приватизації за 1999 рік та затвердження програми приватизації на 2000-2002 роки».

В додатку № 1 до вказаного рішення зазначено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва, що підлягають приватизації способом «ВИКУП», в тому числі: нежитлові будівлі по АДРЕСА_1 , де покупцем зазначено - ПП ОСОБА_2 ..

25 січня 2007 року рішенням Господарського суду Миколаївської області по справі № 17/21/07 позовні вимоги ПП ОСОБА_2 до Управління з використання та розвитку комунальної власності міської ради, третьої особи Комунального підприємства «Миколаївські парки» про визнання угоди дійсною та визнання вправа власності, задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме нежитлових приміщень загальною площею 180 кв.м, які знаходяться у АДРЕСА_1 , нежитловий об`єкт А та нежитловий об`єкт Б, укладений між приватним підприємцем ОСОБА_2 та Фондом комунальної власності Миколаївської міської ради, а також визнано за приватним підприємцем ОСОБА_2 право власності на придбане майно, а саме на нежитлові приміщення загальною площею 180 кв.м, які знаходяться у АДРЕСА_1 , нежитловий об`єкт А S загальна - 108,4 м2, S основна - 80, 5 м2 та нежитловий об`єкт Б S загальна - 71,6 м2, S основна - 52,1 м2.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 27 березня 2007 року задоволено апеляційну скаргу Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради. Рішення Господарського суду Миколаївської області від 25 січні 2007 року по справі №17/21/07 скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ПП ОСОБА_2 відмовлено.

Разом з тим, Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради, на підставі рішення Господарського суду Миколаївської області від 25 січня 2007 року по справі №17/21, було прийнято рішення № 1155 «Про встановлення ідеальних часток у домоволодінні та видачу свідоцтв про право власності юридичній та фізичним особам» від 22 червня 2007 року, згідно якого встановлено ідеальні частки нежитлових приміщень, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 , а саме: територіальної громади м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради в повному господарському віданні комунального підприємства міського парку культури та відпочинку «Ліски» - 34/100, ОСОБА_2 - 66/100.

На підставі даного рішення Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 було видано свідоцтво від 09 серпня 2007 року серії НОМЕР_1 про право власності на нерухоме майно, а саме 66/100 часток нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 .

26 червня 2013 року Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради прийнято рішення № 600, відповідно до якого визнано таким, що втратило чинність, рішення виконкому Миколаївської міської ради №1155 від 23 червня 2007 року.

05 грудня 2018 року рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2018 року по справі № 814/1515/18 позов ОСОБА_2 до виконавчого комітету Миколаївської міської ради, третя особа ОСОБА_3 задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 26 червня 2013 року № 600 «Про визнання рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 26 липня 2007 року № 1155 таким, що втратило чинність». Вказане рішення не оскаржувалося та набрало законної сили 07 січня 2019 року.

Крім того, рішенням Заводського районного суду від 27 березня 2019 року по справі № 487/4959/17, у задоволенні позову Миколаївської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09 серпня 2007 року та витребування від ОСОБА_3 частки нежитлового об`єкту, відмовлено.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 28 грудня 2023 року № 360296928, власником 66/100 часток нежитлового об`єкту по АДРЕСА_2 з 25 лютого 2021 року на підставі Протоколу № 2/2021 та акту приймання-передачі нерухомого майна, виданих 15 лютого 2021 року ТОВ «Перун» є ОСОБА_1 .

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина 1 статті 263 ЦПК України).

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Згідно з приписами частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина 3 стаття 388 ЦК України).

Миколаївська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування з незаконного володіння відповідачки на користь територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради 66/100 часток нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , обґрунтовуючи свої вимоги незаконним вибуттям спірного приміщення з комунальної власності поза волею власника - територіальної громади м. Миколаєва, а саме на підставі рішення господарського суду Миколаївської області від 25 січня 2007 року у справі № 17/21/07, у наступному скасованого Одеським апеляційним господарським судом 25 січня 2007 року, тоді як Миколаївською міською радою не приймалося жодних рішень щодо відчуження спірної частки приміщення.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що права позивача порушені та підлягають захисту, оскільки за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Між тим, відмовив Миколаївській міській раді у задоволенні її вимог з підстав застосування до спірних правовідносин позовної давності, про застосування якої заявлено іншою стороною.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України).

За загальним правилом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому позовна давність починає обчислюватися з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Апеляційний суд зазначає, що висновки щодо застосування норм статті 261 ЦК України судом першої інстанції є передчасними, з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина 1 статті 5 ЦПК України).

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.

У вказаній нормі зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом частини 2 статті 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішення такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Судовий захист повинен бути повним, відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (пункт 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц).

У справі, яка переглядається, установлено, що позивач, захищаючи своє право власника просив витребувати з незаконного володіння відповідачки 66/100 часток нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 .

Тлумачення статті 387 ЦК України свідчить, що на підставі віндикаційного позову може бути витребуване з чужого незаконного володіння майно яке є індивідуально визначеним.

Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Таким чином, витребувати можна лише індивідуально визначене майно, або майно яке виділено в натурі.

Викладене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15, а також правовими висновками Верховного Суду, наведеними у постановах від 28 лютого 2019 року у справі № 472/34/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц , від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц , від 02 квітня 2018 року у справі № 522/12782/15-ц та від 25 січня 2018 року у справі № 520/9193/15-ц.

В матеріалах справи немає доказів, що спірне нежитлове приміщення виділено в натурі або частка позивача індивідуально визначена.

Відповідно до рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2019 року у цивільній справі № 487/4959/17 Миколаївська міська рада вже намагалася захистити своє право власності на спірне майно (66/100 часток нежитлового приміщення) у визначений спосіб, проте до інших відповідачів, однак позивачу було відмовлено, зокрема, у позовних вимогах про витребування спірного майна та судом зазначено, що обраний позивачем спосіб захисту відноситься до «конкретно визначеного майна, яке можна витребувати в натурі (ст. 387 ЦК України). Ідеальна частка, яку просить витребувати позивач в натурі не виділялась, не є конкретно визначеним майном, а за такого не може бути витребувано». Це рішення суду першої інстанції не було оскаржено сторонами.

Виходячи з доведеності тих обставин, що на підставі рішення суду апеляційної інстанції від 25 січня 2007 року у справі № 17/21/07 територіальна громада м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради поновила свої права власника (свідоцтво про право власності від 11 квітня 2001 року) на нерухоме майно нежитлові приміщення загальною площею 180 кв. м, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , а всі наступні дії з частиною цього нерухомого майна виконувались без урахування зазначеного судового рішення, належним способом захисту прав позивача буде звернення до суду з вимогами щодо усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження зазначеною нерухомістю.

У справі, яка переглядається, Миколаївська міська рада обрала неналежний спосіб захисту свого права і її вимоги сформульовані таким чином, що у суду відсутні можливості виконати вимоги частини 2 статті 5 ЦПК України і обрати спосіб захисту цього права, який би не суперечив закону.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, вирішуючи спір, дійшов загалом правильного висновку про відмову у задоволенні позову, але допустив помилку при мотивуванні свого рішення, оскільки у задоволенні позову необхідно було відмовити саме у зв`язку із обранням позивачем неналежного способу захисту своїх прав.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а оскаржене рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши мотивувальну частину цього рішення в редакції цієї постанови.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки зміна судового рішення суду першої інстанції не змінила вирішення спору по суті, правові підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Миколаївської міської ради задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину цього рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині зазначене рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Т.В. Карамаренко

Повне судове рішення складено 13 травня 2025 року.