Єдиний унікальний номер судової справи 490/6012/20
Номер провадження 22-ц/812/719/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

12 травня 2025 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Мотельчук Юлією Ігорівною, рішення, яке ухвалене Центральним районним судом міста Миколаєва 19 лютого 2025 року, під головуванням судді Черенкової Н.П. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Верра Фінанс», яке є правонаступником Акціонерного товариства «УкрСиббанк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИЛА:

У вересні 2020 року Акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 03 вересня 2019 року між Акціонерним товариством «УкрСиббанк» і ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку №0, за умовами якого банк надав позичальнику кредит на загальну суму 49 960 грн., з яких: 49 700 грн. на споживчі цілі шляхом зарахування коштів на картковий рахунок позичальника та 260 грн. на оплату страхового платежу, відповідно до договору добровільного страхування, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 87% річних, а позичальник зобов`язався повертати кредит, плату за кредит, інші платежі шляхом внесення ануїтетних платежів відповідно до Графіка платежів, що визначений у Додатку №1 до договору, але в будь-якому випадку кредит повинен бути повернений не пізніше 03 вересня 2023 року. Розмір ануїтетного платежу становить 3 753 грн.

Взятий на себе обов`язок банк виконав належним чином, в той час як позичальник ОСОБА_1 належним чином своїх договірних зобов`язань не дотримала, у зв`язку із чим станом на 01 вересня 2020 року утворилась заборгованість за вказаним договором в загальному розмірі 70 193 грн. 30 коп., з яких: 48 916 грн. 57 коп. заборгованість за кредитом, 21 057 грн. 14 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом, 219 грн. 59 коп. заборгованість за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін (згідно зі ст.625 ЦК України).

Посилаючись на викладені обставини, АТ «УкрСиббанк» просило позов задовольнити та стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку №0 від 03 вересня 2019 року у загальному розмірі 70 193 грн. 30 коп., а також судові витрати у справі, які складаються з судового збору в розмірі 2 102 грн.

Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 05 квітня 2021 року позов АТ «УкрСиббанк» задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором №0 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку від 03 вересня 2019 року у загальному розмірі 70 193 грн. 30 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» 2 102 грн. судового збору.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 03 травня 2023 року замінено стягувача АТ «УкрСиббанк» у виконавчому листі, виданому на підставі рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 05 квітня 2021 року на Товариство з обмеженою відповідальністю «Верра Фінанс» (далі ТОВ «Верра Фінанс»).

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 грудня 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 05 квітня 2021 року скасовано, а справу призначено до розгляду в спрощеному провадженні з викликом (повідомленням) сторін.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 19 лютого 2025 року позов ТОВ «Верра Фінанс», яке є правонаступником АТ «УкрСиббанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Верра Фінанс», яке є правонаступником АТ «УкрСиббанк», заборгованість за договором №0 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку від 03 вересня 2019 року у розмірі 70 193 грн. 30 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Верра Фінанс» 2 102 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Мотельчук Ю.І., посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 21 057 грн. 14 коп. заборгованості по процентам скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вказаної вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач не визнає заявлену позивачем суму заборгованості та вважає, що вона має становити 48 900 грн. 50 коп., враховуючи ті платежі, які були сплачені позичальником у період користування кредитом.

Банком неправильно розподілені кошти, які сплачені позичальником на погашення кредитної заборгованості, що ставить під сумнів і правильність всього складеного банком розрахунку заборгованості. На думку особи, яка подала апеляційну скаргу, позовні вимоги про стягнення процентів за користування кредитом не підлягають задоволенню, оскільки зі змісту наданої банком виписки по рахунку не вбачається за можливе встановити способи розподілу сплачених позичальником коштів.

При цьому, реальний розмір заборгованості за кредитним договором можливо було б встановити виключно за результатами проведення судово-економічної експертизи, однак вказана експертиза не була проведена за відсутності відповідача під час розгляду справи та, відповідно, остання не мала можливості її заявити.

Банк не довів належними та допустимими доказами узгодження між сторонами оплату, розмір, та порядок нарахування процентів, що свідчить про неправильний розподіл позивачем сплачених відповідачем платежів за кредитом.

Крім того, встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

З огляду на зазначене, відповідач вважає, що в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з неї 21 057 грн. 14 коп. заборгованості за процентами за користування кредиту слід було відмовити.

Також, наданий банком витяг із Правил надання банківських послуг, який містить загальні умови кредитування, не відповідає вимогам ст.207 ЦК України щодо письмової форми правочину та ст.634 ЦК України щодо форми договору приєднання, а тому не може розцінюватись як частина кредитного договору, укладеного між сторонами 03 вересня 2019 року шляхом підписання договору.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а тому апеляційним судом не перевіряється.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в ст.263 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення в оскаржуваній частині таким вимогам відповідає.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статі 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 03 вересня 2019 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку 0, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 49 960 грн., а позичальник зобов`язався повернути та сплачувати плату за користування кредитом відповідно до умов цього договору та правил (а.с.26-27).

Так, згідно з п.3.3 договору кредит надається позичальнику для особистих потреб, а саме: 49 700 грн. на споживчі цілі шляхом перерахування в безготівковій формі на поточний рахунок позичальника, відкритий у банку, та 260 грн. на оплату страхового платежу.

Пунктом 3.4 договору узгоджено, що повернення кредиту, плата за кредит, інших платежів здійснюється у відповідності з Правилами на рахунок в АТ «УкрСиббанк» або на умовах договірного списання, передбаченого цим договором та Правилами.

Відповідно до п.3.6 договору розмір ануїтентного платежу становить 3 753 грн. Розмір останнього ануїтентного платежу може відрізнятись від розміру попередніх платежів.

Згідно з п.п.3.7 ануїтентний платіж повинен сплачуватись щомісяця у розмірі 3 753 грн. до 03 числа (включно) кожного місяця.

Пунктами 3.8 та 3.9 договору узгоджено, що процентна ставка за договором становить 87% річних. За користування кредитними коштами понад встановлений договором термін встановлюються процента ставка в розмірі 94% річних. Такий розмір процентної ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу позичальника за договором, та починає нараховуватись на прострочену суму основного боргу з дати виникнення прострочення, а саме з наступного дня після дня несплати або не повної сплати платежу, встановленого у договорі, і нараховується до моменту погашення такої заборгованості.

Листом №24-1-01/545 від 06 липня 2020 року АТ «УкрСиббанк» надіслало ОСОБА_1 вимогу, в якій повідомило про наявність простроченої заборгованості за кредитом, та вимагало погасити прострочену заборгованість у розмірі 1 132 грн. 50 коп. прострочена кредитна заборгованість, 17 729 грн. 57 коп. прострочена заборгованість по відсотках. Також позичальника попереджено, що у разі не усунення порушень на 32 день з дня отримання вимоги, а у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги з 41 календарного дня з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту, банк вимагає сплатити заборгованість в повному обсязі (а.с.31).

Вимогу від 06 липня 2020 року про повернення кредиту і сплату процентів на адресу позичальника банком спрямовано 09 липня 2020 року (а.с.32).

Таким чином, банк реалізував право кредитора на дострокове повернення кредиту та змінив строк кредитування за договором.

Згідно з довідкою-розрахунку заборгованості за кредитом ОСОБА_1 станом на 01 вересня 2020 року за кредитним договором №0 від 03 вересня 2019 року становить 70 193 грн. 20 коп., з яких 48 916 грн. 57 коп. заборгованість за кредитом, 21 057 грн. 14 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом (ст.1048 ЦК України) та 219 грн. 59 коп. заборгованість за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін (а.с.33-35).

Верховний Суд неодноразово зазначав, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі №5026/886/2012 тощо.

08 лютого 2022 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Верра Фінанс» укладено договір факторингу №232, відповідно до умов якого до ТОВ «Верра Фінанс» перейшли права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у Реєстрі боржників, укладеними між кредитором і боржниками.

Згідно із п.2.2 договору відступлення права вимоги, які АТ «УкрСиббанк» відступає ТОВ «Верра Фінанс» за цим договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед АТ «УкрСиббанк», що передбачені умовами первинних договорів та визначені в Реєстрі боржників, що є невід`ємною частиною договору (а.с.75-77).

Відповідно до витягу із Реєстру боржників до вищевказаного договору, ТОВ «Верра Фінанс» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №0 від 03 вересня 2019 року у розмірі 134 605 грн., з яких: 48 916 грн. 57 коп. заборгованість за кредитом, 85 688 грн. 43 коп. - заборгованість за відсотками (а.с.78).

Так, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч.1 ст.509 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.ст.626,628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України, встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За змістом ст.1056-1 ЦК України (в редакції, яка діяла на час укладення договору) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

За змістом ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч.1 ст.510 ЦК України).

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п.1 ч.1 ст.512 ЦК України).

Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (ч.3 ст.512 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України).

Частиною 1 статті 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Статтею 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Частиною 1 статті 1081 ЦК України визначено, що клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу. Клієнт не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником грошової вимоги, право якої відступається і яка пред`явлена до виконання фактором, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Зі змісту апеляційної скарги убачається, що відповідач не заперечувала факт укладення 03 вересня 2019 року договору про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку №0 та наявності заборгованості в цілому, проте посилалася на те, що банком неправильно були розподілені кошти, які нею сплачені на погашення заборгованості за таким договором, що ставить під сумнів і правильність всього складеного банком розрахунку заборгованості.

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Матеріали справи містять докази виконання банком своїх зобов`язань щодо надання кредитних коштів, проте позичальник не довів належними та допустимими доказами повернення цих коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості є безпідставними, оскільки на його спростування відповідач не надала власного розрахунку, який б спростовував правильність розрахунків заборгованості наданих позивачем, а за висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 11 липня 2018 року у справі №753/7883/15 (провадження №61-12395св18), доводи сторони про необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості є безпідставними, якщо на його спростування сторона не надала власного розрахунку.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Під час розгляду справи відповідач ОСОБА_1 не заявляла клопотання про проведення у цій справі судової економічної експертизи, не надала свого розрахунку, чи інших доказів, які б давали суду підстави для висновку про необґрунтованість наданого позивачем розрахунку заборгованості, або встановлення іншого розміру заборгованості.

Отже, аргументи апеляційної скарги про відсутність доказів, які б підтверджували розмір заборгованості, визначений позивачем, є неприйнятними, оскільки така заборгованість обумовлена невиконанням умов договору щодо повернення суми кредиту та передбачених процентів за користування кредитними коштами. Ці складові викладені в умовах укладеного договору.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 30 квітня 2025 року у справі №464/1980/23 (провадження №61-5339св24).

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Мотельчук Ю.І., про недоведеність позивачем розміру заборгованості за кредитним договором є неспроможними.

Таким чином, суд першої інстанції, стягнувши вказану заборгованість з відповідача, обґрунтовано вказав, що оскільки відповідач у добровільному порядку належним чином не виконала своїх договірних зобов`язань за договором щодо повернення коштів (основної суми та процентів), то вона повинна їх відшкодувати у примусовому порядку.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки наявних доказів у справі.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення зміні або скасуванню не підлягає, оскільки є законним та обґрунтованим.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Мотельчук Ю.І., залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Мотельчук Юлією Ігорівною, залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 19 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 14 травня 2025 року