Справа № 345/1328/25
Провадження № 22-ц/4808/727/25
Головуючий у 1 інстанції Сухарник І. І.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Баркова В. М.,

суддів: Луганської В. М.,

Максюта І. О.,

секретар Шемрай Н. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гунька Олександра Юрійовича на ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26 березня 2025 року у складі судді Сухарник І. І., постановлену у м. Калуші Івано-Франківської області, у справі за позовом АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про визнання прав іпотекодержателя,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року позивач АТ «Сенс Банк» звернулося до відповідача ОСОБА_1 із позовом про визнання прав іпотекодержателя. Одночасно позивачем було подано заяву про забезпечення позову в обґрунтування якої вказано, що в забезпечення виконання умов кредитного договору № 0 від 24 липня 2006 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 на суму 198 208 швейцарських франків, строком до 23 липня 2017 року, 24 липня 2006 року було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Калуського нотаріального округу Тихан О. А., відповідно до якого, іпотекодавець ПП «Лагуна» передало в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю кафе з перукарнею, загальною площею 463,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка розташована на земельній ділянці площею 0,1134 га, кадастровий номер :08:012:0003. Відомості про обтяження було внесено до Державного реєстру іпотек за № Д-880, та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № Д-881, №Д-882.

Окрім того, в забезпечення виконання кредитного договору № 0 від 26 квітня 2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 на суму 120 000 швейцарських франків, строком до 25 квітня 2014 року, 28 квітня 2007 року було укладено Іпотечний договір із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Калуського нотаріального округу Тихан О.А., відповідно до якого, іпотекодавець, ПП «Лагуна» передало в іпотеку вищезазначене нерухоме майно. За домовленістю сторін вартість предмета іпотеки визначена в розмірі 1 916 955 грн. Відомості про обтяження було внесено до Державного реєстру іпотек за № Д-517, та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №Д-518, №Д-519.

Після укладення договору відступлення (купівлі-продажу) права вимоги за кредитами від 09 грудня 2019 року право вимоги за вищезазначеними кредитними договорами та договорами іпотеки набуло АТ «Сенс Банк».

Позивач вказував, що ухвалою Калуського міськрайонного суду від 13 серпня 2015 року у справі № 345/2014/15-ц за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ПП «Лагуна» про стягнення заборгованості було затверджено мирову угоду, за умовою якої директор ПП «Лагуна» Фединяк П. А. передає ОСОБА_3 у приватну власність належні ПП «Лагуна» об`єкти нерухомого майна, а саме нежитлову будівлю кафе з перукарнею, загальною площею 463,3 кв.м, по АДРЕСА_1 та земельну ділянку загальною площею 0,1134 га, кадастровий номер :08:012:0003. Дана угода була підставою для оформлення у встановленому законодавством порядку державної реєстрації за ОСОБА_3 права власності на вищевказані об`єкти нерухомого майна.

В подальшому між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 18 вересня 2017 року було укладено договори купівлі-продажу вищезазначених земельної ділянки та нежитлової будівлі кафе з перукарнею. Тобто, через 2 місяці після оформлення права власності за ОСОБА_5 предмет іпотеки був знову відчужений.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року вищезазначена мирова угода була скасована.

Посилаючись на те, що вищевказане майно може бути і далі відчужене відповідачем третім особам, що суттєво ускладнить виконання можливого рішення суду, позивач просив забезпечити позов шляхом накладення арешту та заборони реєстраційних дій на відчуження, передачу в іпотеку чи заставу банку, продаж, перерозподіл часток, внесення до статутного капіталу юридичної особи, реконструкцію, виділення, поділ часток, об`єднання часток, зміну площі об`єкту будь-кому і в будь-який спосіб чи вчиняти будь-які дії щодо продажу відчуження, передачу в іпотеку чи заставу банку, продажу, перерозподілу часток, внесення до статутного капіталу юридичної особи, реконструкцію, виділення, поділу часток, об`єднання часток, зміни площі об`єкту будь-кому і в будь який спосіб щодо нерухомого майна а саме: нежитлову будівлю кафе з перукарнею нежитлові приміщення (цегла) в цілому визначені загальною площею 463,3 кв.м, по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 104).

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26 березня 2025 року заяву ТОВ «Сенс Банк» про забезпечення позову задоволено. Постановлено накласти арешт та заборону реєстраційних дій на відчуження, передачу в іпотеку чи заставу банку, продаж, перерозподіл часток, внесення до статутного капіталу юридичної особи, реконструкцію, виділення, поділ часток, об`єднання часток, зміну площі об`єкту будь-кому і в будь який спосіб чи вчиняти будь-які дії щодо продажу відчуження, передачу в іпотеку чи заставу банку, продажу, перерозподілу часток, внесення до статутного капіталу юридичної особи, реконструкцію, виділення, поділу часток, об`єднання часток, зміни площі об`єкту будь кому і в будь який спосіб щодо нерухомого майна а саме: нежитлову будівлю кафе з перукарнею нежитлові приміщення (цегла) в цілому визначені загальною площею 463,3 кв.м, місце знаходження: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 104).

У апеляційній скарзі на зазначену ухвалу суду представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Гунько О. Ю. не погоджується із висновками суду першої інстанції про наявність підстав для забезпечення позову у даній справі. Вважає, що висновок суду про доцільність вжиття заходів забезпечення не відповідає матеріалам справи, є безпідставним та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи. Представник відповідача вказує, що заявник не обґрунтував належним чином намірів відповідача відчужити зазначене нерухоме майно або чинити перешкоди у виконанні рішення суду, у зв`язку з чим відсутнє підтвердження, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Більш того, зауважує адвокат Гунько О. Ю., підстав вважати, що відповідач планує чи має намір відчужити належні йому майно чи його частку ні в матеріалах справи, ні в заяві про забезпечення позову немає, а тому у суду першої інстанції не було підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Не було взято до уваги судом першої інстанції також і те, що заява про забезпечення позову ґрунтується лише на припущеннях позивача, існування обставин, які в подальшому можуть призвести до ускладнення або неможливості у майбутньому виконати рішення суду, відсутні. Крім того, заявником не подано жодних доказів співмірності заявлених позовних вимог із зазначенням, яке може забезпечити виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Також представник скаржника зазначає, що заявлена позовна вимога в цілому та зокрема у випадку її задоволення виконується в спосіб пред`явлення такого судового рішення до реєстратора, який в подальшому за його наслідками вносить відповідний реєстраційний запис до реєстру обтяжень нерухомого майна про наявність іпотечного запису, незалежно від того, за ким зареєстровано право власності на таке майно. З наведеного обґрунтованим є висновком про те, що заявником не доведено наявності підстав та існування ризиків, які б зумовили необхідність вжиття судом заходів забезпечення позову у даній справі.

Посилаючись на неповне дослідження судом першої інстанції заяви про забезпечення позову та відсутність підстав для такого забезпечення, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Гунько О. Ю., просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви представника АТ «Сенс Банк» про забезпечення позову відмовити.

Відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк позивачем АТ «Сенс Банк» не надано. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Гунько О. Ю. в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені судовою повісткою та за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника АТ «Сенс Банк» Матвійчука М. З., який просив залишити оскаржувану ухвалу без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Гунька О. Ю. необхідно залишити без задоволення з наступних підстав

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене судом першої інстанції вищезазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи заяву АТ «Сенс Банк» про забезпечення позову та накладаючи арешт на нежитлову будівлю кафе з перукарнею загальною площею 463,3 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції враховуючи наявність спору між сторонами, а також наявні в матеріалах справи докази та документи, прийшов до висновків, що невжиття даного способу забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду та порушити права сторін по справі.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

За правилами статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи може забезпечити позов, якщо невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав, або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся чи має намір звернутися до суду.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно.

Згідно частини 3 статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно статті 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням необхідності саме такого заходу, ціну позову, про забезпечення якого просить заявник, пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Як зазначено в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року за № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи питання про забезпечення позову, суд має пересвідчитися зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір, а також існує реальна загроза унеможливлення чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Також, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками справи.

За своєю правовою природою, правовий інститут забезпечення позову покликаний гарантувати особам, які беруть участь у справі, реальну можливість ефективного захисту свого права шляхом дійсного виконання можливого рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Саме тому, такі заходи покликані забезпечити можливість охорони матеріально-правових інтересів позивача від потенційних недобросовісних дій інших учасників, направлених на ухилення від реального та ефективного виконання судового рішення, в тому числі з метою запобігання труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Водночас, колегія суддів зазначає, що будь-яке забезпечення позову в справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявності об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 зазначено, що «жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить. Тому Велика Палата Верховного Суду констатує, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії. […] Апеляційний суд обґрунтовано прийняв до уваги, що без вжиття заходів забезпечення позову відповідачка має можливість безперешкодно відчужити спірне нерухоме майно. Водночас відсутні підстави вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки квартира залишається в її володінні та користуванні».

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Як вбачається з матеріалів справи, АТ «Сенс Банк» звернулося до ОСОБА_1 з позовом про визнання прав іпотекодержателя на нерухоме майно, а саме нежитлову будівлю кафе з перукарнею загальною площею 463,3 кв.м, за адресою АДРЕСА_1 , на умовах, передбачених договором іпотеки від 24 липня 2006 року та договору іпотеки від 28 квітня 2007 року. Позовна заява містить відповідне обґрунтування заявлених позовних вимог, на підтвердження яких надано відповідні докази. Водночас наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги, буде встановлено судом під час ухвалення рішення по суті спору.

Встановлено, що вищезазначене спірне нерухоме майно, належить відповідачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі продажу № 824 від 18 вересня 2017 року (а.с. 33).

Отже, позивач довів існування судового спору між сторонами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

З огляду на наведені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що між сторонами існує реальний спір щодо нерухомого майна, обраний спосіб забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну нежитлову будівлю кафе з перукарнею площею 463,3 кв.м, по АДРЕСА_1 є співмірним із заявленими позовними вимогами, наявний зв`язок між обраним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, а також наявні підстави для висновку, що у разі невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно ймовірне його відчуження, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача ОСОБА_1 , а лише обмежить його можливість розпоряджатися ним.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання в апеляційній скарзі на те, що заява про забезпечення позову не містить обґрунтування необхідності забезпечення позову, оскільки відповідач є власником спірного приміщення, яке є предметом позову.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображена в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку вжиття заходів забезпечення позову виступає як спосіб гарантування обов`язкового виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог, є відповідним змісту позовних вимог та зможе гарантувати реальне виконання рішення суду та ефективний захист прав як позивача так відповідачів, не створює невиправданих обмежень відповідачу в його правах, а тому доводи апеляційної скарги про наявність підстав для скасування оскаржуваної ухвали, суд відхиляє.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гунька Олександра Юрійовича залишити без задоволення.

Ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 травня 2025 року.

Судді В. М. Барков

В. М. Луганська

І. О. Максюта