Суддя Саркісян О. А.
Справа № 644/2185/24
Провадження № 2/644/1123/25
19.05.2025

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї НИ
Індустріальний районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Саркісян О.А.,
за участю секретаря Мухіна Є.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м. Харкова в порядку загального позовного провадження цивільну справу №644/2185/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-
Позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, в якому просить суд: визнати за ОСОБА_1 право приватної власності за набувальною давністю на частини житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_2 . Судові витрати покласти на позивача.
В обґрунтування позову зазначив, що позивач у 1987 році зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 21.06.1996 року шлюб розірваний. Відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 06.03.1997 року позивач набув у власність частину житлового будинку з прилежними до нього забудовами та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Фактично, оформлення будинку відбулось вже після розлучення з відповідачкою. Проте, інша частина будинку, належить колишній дружині позивача ОСОБА_2 , що підтверджується відомостями з довідки №1 від 26.01.2024 року КП «Щевченківське бюро технічної інвентаризації». Просить суд взяти до уваги, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості щодо зареєстрованого права власності за якимись особами на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 не проживає у спірному будинку з 1989 року, коли стосунки між подружжям розладились. З 1989 року позивач проживає у вказаному будинку самостійно, що підтверджується Актом обстеження про підтвердження факту проживання особи з реєстрацією від 17.01.2024 року, а також випискою з погосподарської книги №2 за 2021-2023 роки від 02.02.2024 року, яка видана Шевченківською сільською радою, саме позивач є головою домогосподарства. Також позивач є єдиною особою місце проживання якої зареєстрованк в житловому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . З 1989 року, коли стосунки між позивачем та відповідачем, як колишнім подружжям розладились, то відповідчка не просто переїхала ні інше місце проживання в Україні, а взагалі покинула територію України. Ажде, відповідачка була та є зараз громадянкою республіки білорусь, відповідно не має місця проживання на території України. З 1989 року відповідачка у будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не проживала, взагалі не з`являлась, будинком не цікавилась та участі у його утриманні не брала. Між сторонами взагалі втрачений зв`язок. Після розлучення вони не спілкувались, контактів один одного не мають. Тому, станом на зараз, частина будинку належить відповідачці та інша частина будинку належить позивачу, який тривалий час, з 1989 року, що складає 35 років, самостійно проживає в такому будинку, постійно доглядає та утримує зазначений будинок, одноособово здійснює оплату комунальних платежів, самостійно здійснює необхідні ремонтні роботи та дії, які необхідні для нормального житлового стану зазначеного будинку не лише стостовно 1/2 частини, а і, фактично, стосовно всього будинку, включно з частинами, які належать відповідачці. Відповідно, належність, частки такого будинку і досі відповідачі створює значні проблеми для реалізації прав позивача. З огляду на зазначене, позивач вважає, що має право на отримання у власність частини житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку набувальної давності.
15.04.2024 року ухвалою Орджонікідзевського райсуду м. Харкова відкрито провадження по зазначеній справі, розгляд справи проводити в порядку загального провадження, призначено підготовче засідання.
Ухвалою Орджонікідзевського райсуду м. Харкова від 12.11.2024 року, задоволено клопотання позивача про виклик свідків, закрито підготовче провадження по зазначеній справі та призначено справу до розгляду в судове засідання.
Представник позивача адвокат Ейбатов З.М.о., в поданій через систему «Електронний суд» заяві, просить проводити розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. При цьому, позивач та його представник просять суд при винесенні судового рішення врахувати наступне. Позивач у 1987 році зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 21.06.1996 року такий шлюб був розірваний. Разом з тим, відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 06.03.1997 року позивач набув у власність 1/2 частину житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Фактично, оформлення будинку відбулось вже після розлучення з відповідачкою. Проте, інша 1/2 частина будинку, як виявилось у 2024 році, належить ОСОБА_2 . Про цей факт позивач дізнався лише 26.01.2024 року, коли вирішив привести до ладу документацію щодо будинку до ладу та отримав Довідку №1 від КП «Шевченківське БТІ». У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості щодо зареєстрованого права власності за якимись особами на згаданий житловий будинок. Відповідачка, не проживає у спірному будинку з 1989 року, коли стосунки між подружжям розладились. З 1989 року позивач проживає у вказаному будинку самостійно. Зазначене підтверджується Актом обстеження про підтвердження факт проживання особи. А також, Випискою з погосподарської книги №2 за 2021-2025 роки від 02.02.2024 року. Також, відповідно до Витягу №175 від 06.12.2023 року, який виданий Шевченківською селищною радою, позивач є єдиною особою, місце проживання якої зареєстровано в житловому будинку. З 1989 року, коли стосунки між позивачем та відповідачем розладились, то відповідачка покинула територію України, адже була та зараз є громадянкою республіки білорусь. Відповідно вона не має місця проживання на території України, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_1 від 23.02.2024 року. З 1989 року відповідачка у будинку не проживала, взагалі не з`являлась, будинком не цікавилась та участі у його утримані не брала. Між позивачем та відповідачем взагалі був втрачений зв`язок. Після розлучення вони не спілкувались, контактів один одного не мають. Позивач з 1989 року, що складає 35 років, самостійно проживає в будинку, самостійно доглядає та утримує будинок; одноособово здійснює оплату комунальних платежів; самостійно здійснює необхідні ремонтні роботи тощо не лише стосовно своєї 1/2 частини, а і, фактично, стосовно всього будинку. Відповідно, належність 1/2 частки такого будинку і досі відповідачці створює значні проблеми для реалізації прав позивача. Також, прошу суд врахувати, що зазначені фактичні обставини були підтвердженні і показами свідків, які були надані в письмовому форматі до суду. Зокрема, свідки підтвердили, що ОСОБА_1 з початку 90-х років, тобто після розлучення з відповідачкою, самостійно проживає в спірному будинку та доглядає його; підтвердили, що відповідачку не бачили в спірному будинку чи в селі з тих часів, як вона виїхала в республіку білорусь; підтвердили, що позивач самостійно утримує, господарює в будинку та робить це добросовісно та відкрито. Тому, позивач вважає, що має право на отримання у власність 1/2 частини будинку, яка належить відповідачці, у порядку набувальної давності. Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність). Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що добросовісно набув з 1989 року у володіння спірну 1/2 частини будинку, яка юридично належить відповідачці. А тому, позивач вважає себе добросовісним набувачем спірної 1/2 частини будинку, який відкрито та безперервно володіє майном протягом необхідного проміжку часу, здійснює повне утримання майна, а тому має право набути 1/2 частини житлового будинку, яка належить відповідачці, у порядку набувальної давності.
Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про дату розгляду справи була повідомлена належним чином, шляхом направлення судових викликів зі зворотними повідомленнями, та шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті України, про причини неявки не повідомила, будь-яких клопотань або відзиву на позов від відповідачки до суду не надходило. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд прийшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який 21 червня 1996 року розірваний, що підтверджується к. свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 12). Мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який наразі загинув ( а.с.35).
Як убачається із свідоцтва про право власності на житловий будинок від 06.03.1997 року ОСОБА_1 набув у власність частину житлового будинку з прилежними до нього забудовами та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13).
Тобто фактично, оформлення будинку відбулось вже після розлучення з відповідачкою ОСОБА_2 .
Згідно з реєстраційними матеріалами Бюро право власності станом на 31.12.2012 р. на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , майно зареєстровано в рівних долях кожному за: ОСОБА_1 1/2, ОСОБА_2 , на підставі рішення №7, свідоцтва про право власності видане 06.03.1997 р. виконавчим комітетом Великохутірської сільської ради ради, що підтверджується листом №1 від 26.01.2024 року КП «Шевченківське БТІ» (а.с. 14).
У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості щодо зареєстрованого права власності житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15).
Місце проживання позивача ОСОБА_1 з 13.04.1989 року зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , за зазначеною адресою інші особи зареєстрованими не значаться, що підтверджується к витягу №175 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 06.12.2023 (а.с. 18).
Позивачем до позовної заяви додані копії квитанцій за сплату комунальних послуг в будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 20-21).
Крім того позивачем надано к. технічного паспорту житлового будинку садибного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 08 грудня 2023 року на замовлення ОСОБА_1 (а.с. 22-29).
Як убачається з к. Акту обстеження про підтвердження факт проживання особи з реєстрацією від 17 січня 2024 року, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та з 13.04.1989 року проживає один у вказаному домоволодінні.
Також позивачем надано к. Виписки з погосподарської книги №2 за 2021-2025 роки від 02.02.2024 року з якої убачається, що зазначена виписка видана уповноваженому власнику ОСОБА_1 , особовий рахунок № НОМЕР_1 , що прописаний за адресою: АДРЕСА_1 , голова домогосподарства: ОСОБА_1 (а.с. 17).
Свідок ОСОБА_4 11.03.2025 року надала письмові пояснення, в яких пояснила, що проживає за адресою: АДРЕСА_2 , з 1989 року, є сусідкою ОСОБА_1 , знайомі з 1989 року, колишня дружина ОСОБА_1 - ОСОБА_5 їй знайома, вони розлучились на початку 90-х років, після того вона виїхала до Білорусії, оскільки вона є громадянкою Білорусії. Їй не відомо чи була вона власником будинку де мешкає ОСОБА_6 . Він самостійно доглядає за будинком, здійснює ремонт, самостійно сплачує комунальні послуги, тому для неї та для інших сусідів він є власником будинку. Наскільки їй відомо, після розлучення ОСОБА_7 ніколи не приїзджала. На її думку ОСОБА_1 є добросовісним власником свого будинку, володіє ним самостійно, відкрито та безперервно спочатку 90-х років.
Свідок ОСОБА_8 11.03.2025 року надала письмові пояснення, в яких пояснила, що проживає за адресою: АДРЕСА_2 , за цією адресою мешкає з 1978 року, вона сусідка ОСОБА_1 , знайомі з 1989 року. Їй знайома ОСОБА_5 колишня дружина ОСОБА_1 , вони розлучилися приблизно на початку 90-х років, після чого вона виїхала до Білорусії, тому що є громаднянкою Білорусії. Їй не відомо чи була ОСОБА_5 власником домоволодіння де живе ОСОБА_1 , бо він з початку 90 років самостійно проживав у будинку АДРЕСА_3 , самостійно ремонтував будинок, платив за комунальні послуги, тощо. Усі сусіди знають, що в цьому будинку мешкає та мешкав тільки ОСОБА_1 . Після того, як ОСОБА_7 виїхала до Білорусії на початку 90-х років, вона її ніколи не бачила. в селі вона ніколи не з`являлася. Вважає, що ОСОБА_1 володіє своїм будинком самостійно, добросовісно, відкрито, безперервно.
За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; спливу встановлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння складає десять років. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Як зазначає ОСОБА_1 у позовній заяві 06.03.1997 року позивач набув у власність частину житлового будинку з прилежними до нього забудовами та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Фактично, оформлення будинку відбулось вже після розлучення з відповідачкою, тобто ОСОБА_1 станом на 06.03.1997 року знав, що інша частина будинку належить його колишній дружині ОСОБА_2 . Хоча в подальшому акцентував увагу суду на тому, що інша 1/2 частина будинку, як виявилось у 2024 році, належить ОСОБА_2 . Про цей факт позивач дізнався лише 26.01.2024 року, коли вирішив привести до ладу документацію щодо будинку до ладу та отримав Довідку №1 від КП «Шевченківське БТІ». Зазначене твердження позивача спростовується довідкою №1 від 26.01.2024 КП «ШЕВЧЕНКІВСЬКЕ БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕТАРИЗАЦІЇ», у якій зазначено, що житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , майно зареєстровано в рівних долях кожному за: ОСОБА_1 1/2, ОСОБА_2 , на підставі рішення №7, свідоцтва про право власності видане 06.03.1997 р. виконавчим комітетом Великохутірської сільської ради, тобто позивачу станом на 06.03.1997 року, було відомо хто є власником іншої частини будинку, крім того у той же день - 06.03.1997 позивач отримав свідоцтво про власності на житловий будинок, а саме на право власності на 1/2 частину, яка належить ОСОБА_1 .
Аналіз відомостей, які містяться в наданих суду позивачем письмових документах технічному паспорті на житловий будинок, свідоцтві про право власності на житловий будинок ( як документ, що посвідчує право власності на будинок) свідчать про те, що спірний будинок був новоствореним, тобто збудованим сторонами, а період будівництва припадає на період їх шлюбу.
Вказані обставини додатково свідчать про те, що позивач не міг не знати, що частина будинку належить його колишній дружині ОСОБА_2 , отже власниця частини будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , позивачу ОСОБА_1 була відома, тому не можна вважати володіння позивачем частиною будинку, яка належить ОСОБА_2 , добросовісним, оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю, тому це не давало ОСОБА_1 підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним.
Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності.
Сам по собі факт користування позивачем частиною будинку, здійснення ремонтних робіт, сплата вартості житлово-комунальних послуг, одноособоваа реєстрація місця проживання у домоволодінні, тобто відкритість володіння, давність володіння без доведення дообросовістної володіння не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю, а відтак, відсутні правові підстави для набуття права власності позивачем на частину будинку за набувальною давністю.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, приймаючи до уваги, що судом не встановлено наявність правових підстав для визнання права власності за набувальною давністю, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права приватної власності за набувальною давністю на частини житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_2 .
На підставі ч.1, 2 п.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Керуючись ст.ст.10,76,77,81,263-265 280 ЦПК України, ст.ст. 328, 344 ЦК України, суд
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

Інформація про сторони:

Позивач: ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення, учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: О.А.Саркісян