Єдиний унікальний номер судової справи: 490/7620/24
Провадження №22-ц/812/596/25 Суддя-доповідач апеляційного суду: Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

16 травня 2025 року м. Миколаїв справа № 490/7620/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - судді Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання -Горенко Ю.В.,

за участю: представника позивача - Ткачук Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником - адвокатом Ткачук Ганною Миколаївною, на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2025 року, ухвалене у складі головуючого судді Саламатіна О.В. в приміщенні цього ж суду в м. Миколаєві, повний текст рішення складено того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Виконавчий комітет Миколаївської міської ради як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання дитини,

встановив:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання дитини.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що до 17 листопада 2022 року перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 .

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 листопада 2022 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу син залишився проживати з матір`ю.

У лютому 2024 року відповідачка залишила сина на виховання позивачу та з тих пір дитиною не цікавиться, тому дитина з цього часу проживає разом з позивачем та знаходиться на його повному утриманні.

Позивач зазначав, що відсутність спілкування між сторонами унеможливлює вирішення питання про визначення місця проживання дитини з батьком в позасудовому порядку.

Вказував, що самостійно виховує та утримує сина, створює необхідні умови для його гармонійного розвитку, приймає участь в шкільному житті дитини. Відповідач не приймає участі у вихованні сина, не цікавиться його справами, не спілкується з дитиною, не утримує його, у зв`язку з чим позивач змушений був звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини.

З урахуванням поданої 30 листопада 2024 року заяви про зміну предмета позову, позивач остаточно просив суд визначити місце проживання неповнолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком та встановити факт самостійного виховання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 його батьком ОСОБА_1 .

Вказував, що встановлення факту самостійного виховання позивачем сина, потрібно для оформлення документів для соціальної допомоги на дитину, яка виховується тільки одним з батьків, а також для реалізації його прав передбачених законодавством, як особи, яка самостійно виховує дитину, зокрема, але не виключно, прав передбачених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Відповідачка в своїх заявах від 31 січня 2025 року та 03 лютого 2025 року не заперечувала проти того, щоб син проживав разом з батьком, який його самостійно виховує та утримує.

Вказувала, що вона з дитиною спілкується по можливості, коли є вільний час, приблизно раз на місяць. Зазначила, що не відмовляється від дитини, але зараз не має достатнього часу, щоб кожного дня спілкуватися з дитиною, робити з ним уроки, виховувати, допомагати матеріально. Переїжджати до України вона не має наміру, до того ж ОСОБА_1 не заперечує щодо того, щоб він виховував сина без її участі та самостійно забезпечував.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2025 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 12 лютого 2025 року, відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції, з огляду на встановлені судом обставини, а саме відсутність спору між батьком та матір`ю щодо місяця проживання їх дитини - малолітнього ОСОБА_3 , який проживає разом з батьком та проти чого мати не заперечувала, а також враховуючи висновок органу опіки і піклування з цього питання, з яким погодився суд, відмовив у задоволенні позову в частині вимог про визначення місця проживання дитини з батьком.

Щодо вимог про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком суд зазначив, що самостійне виховання дитини одним з батьків можливе у разі ухилення іншим з батьків від виконання своїх батьківських обов`язків.

В даній справі основний тягар з виховання та утримання дитини дійсно покладено на батька, але таке не свідчить про самостійне виховання ним дитини, оскільки, як встановлено судом та підтверджується наданими суду та дослідженими в судовому засіданні доказами, мати не ухиляється від виконання батьківських обов`язків, а також в обраний нею спосіб приймає участь у вихованні дитини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через представника Ткачук Г.М. , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком та ухвалити нове рішення, яким задовольнити ці позовні вимоги.

Вказував, що відповідач, з огляду на надані суду докази і що підтверджується висновком органу опіки, не виконує покладені на неї обов`язки у відповідності до вимог законодавства. Спілкування з дитиною один раз на місяць не може свідчити про участь відповідача у вихованні і є лише її словами під час спілкування з органом опіки в телефонному режимі. Заява відповідача щодо спілкування з дитиною по можливості є нічим іншим, як введення органу опіки та суду в оману.

Судом не прийнято до уваги твердження позивача, що відповідач фактично не спілкується з дитиною; не цікавиться навчанням, що підтверджується довідкою зі школи; дитина перебуває на одноосібному утриманні батька, що підтверджується окрім іншого актом про проживання. Вказував, що суд дійшов невірного висновку щодо начебто самостійного обраного відповідачкою способу участі в вихованні дитини - а саме шляхом спілкування раз на місяць в телефонному режимі. Таким чином, суд дійшов помилкового висновку щодо реалізації відповідачкою батьківського обов`язку щодо виховання дитини шляхом телефонних розмов раз в місяць. Навіть, якщо це і має місце, то ні в якому разі не доводить участь відповідачки у вихованні дитини. Це може підтвердити й сама дитина, думка якої не була заслухана під час розгляду справи.

Зазначав, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком у судовому порядку надасть можливість позивачу виконати вимоги п.4 ч 1 ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та на підставі цього отримати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації до повноліття сина.

Звертав увагу суду, що мати не хоче щоб дитина проживала з нею, тож фактично самоусунулась від виховання. Сама дитина також не хоче жити з матір`ю та її новою сім`єю.

Мобілізація батька до лав ЗСУ призведе до відсутності контролю, допомоги та підтримки дитини, саме по собі є нелогічним з огляду усвідомлення того що дитина, в силу своїх вікових особливостей фактично залишиться без опіки батька, який єдиний виконував щодо неї батьківський обов`язок. До того ж встановлення такого факту не позбавляє матір батьківських прав та не встановлює неможливість її участі у вихованні дитини в майбутньому.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу відповідач та третя особа не скористалися.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача підтримала апеляційну скарг.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, будучи повідомленою про розгляд справи.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з такого.

Аналіз змісту доводів апеляційної скарги дає підстави для висновку, що судове рішення не оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини, а тому в апеляційному порядку в цій частині не переглядається.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції вказаним вимогам відповідає.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У справі, яка є предметом перегляду, позивач просив визначити, що він самостійно виховує та утримує дитину. Заявлені вимоги пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину, з метою оформлення документів для соціальної допомоги на дитину та в подальшому отримати відстрочку від мобілізації на підставі ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що з 17 листопада 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 листопада 2022 року №490/4182/22.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про його народження.

Батьки з дитиною зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

З акту про проживання від 06 серпня 2024 року слідує, що за адресою: АДРЕСА_2 , з лютого 2024 року по теперішній час ОСОБА_1 проживає разом з сином, ОСОБА_3 , який повністю знаходиться на його утриманні та одноосібному вихованні.

Згідно з довідками від 26 червня 2024 року №02-03/139 та 02-03/89 дитина сторін навчається в 8 класі в Миколаївській гімназії №32 ім. Кривоносова С.С. Миколаївської міської ради, вихованням сина займається батько, який постійно спілкується з класним керівником та адміністрацією закладу, цікавиться успіхами сина.

15 серпня 2024 року Центральним районним судом м. Миколаєва в справі №490/7088/24 видано судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина - ОСОБА_3 , у розмірі 1/4 всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 14 серпня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Дані щодо пред`явлення цього судового наказу до виконання та ухилення матері від його виконання матеріали справи не містять.

З висновку органу опіки та піклування про недоцільність визначення місця проживання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 від 29 жовтня 2024 року №19764/02.02.01-22/06/14/24, слідує, що мати дитини, ОСОБА_2 , на даний час проживає в Польщі. Зі слів матері, вона не проти, щоб син проживав разом з батьком, у неї інша родина, проблеми зі здоров`ям, син раніше проживав у неї в родині, але поведінка сина не влаштовувала, вона постійно з сином спілкується засобами телефонного та інтернет зв`язку.

В розмові фахівців органу опіки та піклування з сином сторін, дитина пояснювала, що хоче жити з батьком, тому що з ним йому комфортно та добре. Підстав, які б перешкоджали батькові виконувати обов`язки щодо виховання та догляду за дитиною не виявлено. Спір між батьками щодо місця проживання дитини відсутній.

З огляду на викладене, орган опіки і піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради вважав за недоцільне визначати місце проживання ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 .

Відповідачка ОСОБА_2 , не заперечувала, що син перебуває на повному утриманні батька, який забезпечує йому належний побутовий та матеріальний рівень життя.

Сторони стверджували, що мати дитини в Польщі і не має наміру проживати в Україні.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частини шостою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У відповідності до вимог статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Конвенція про права дитини в пункті 3 статті 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини.

Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

В силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. І припиняється виконання такого сімейного обов`язку особистого немайнового характеру лише у зв`язку з неможливістю його виконання згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Тому, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Відповідно до статті 141 та частини першої статті 157 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, а питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім визначених цією статтею випадків.

Спір щодо участі у вихованні дитини тим з батьків, який проживає окремо від неї, відповідно до статті 158 СК України вирішується органом опіки та піклування за заявою матері, батька дитини. Тоді орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Це рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.

І лише у випадку, коли той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Отже, оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то обставина щодо одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлена судом як одна з таких, що складають предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Доведення позивачем обставин даного позову щодо одноосібного виховання ним дитини пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, а також стосується зміни обсягу сімейних прав та невиконання нею батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22.

Пункт 74 цієї постанови визначає, що «фактично всі сімейні права та обов`язки врегульовані нормами СК України і можуть бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та на думку суду не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно їх виконує».

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що надані позивачем докази свідчать лише про проживання дитини разом із батьком, що сторонами не заперечується, однак жодним чином не свідчать про відсутність визначеного законом обов`язку матері дитини, нехтування нею щодо участі в її вихованні сина, а також про наявність спору між батьками з приводу умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачкою.

Саме по собі посилання позивача на той факт, що ОСОБА_2 проживає окремо, не заслуговують на увагу, оскільки вказаний факт не звільняє матір дитини від обов`язку виховання та утримання сина, а тому дані докази не можуть бути достатньою підставою для задоволення цього позову.

Саме по собі судове рішення про стягнення з матері дитини аліментів на утримання сина, без підтвердження пред`явлення його до примусового виконання та доказів ухилення матері дитини від його виконання не свідчить про самостійне утримання дитини батьком.

Утримання та виховання дитини батьком є законним його обов`язком та не потребує встановлення факту судом з тією метою, про яку зазначив позивач.

В даній справі, дослідивши надані сторонами докази, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів, що основний тягар з виховання та утримання дитини дійсно покладено на батька, але таке не свідчить про самостійне виховання та утримання ним дитини, оскільки, як встановлено судом та підтверджується наданими суду та дослідженими в судовому засіданні доказами, мати не ухиляється від виконання батьківських обов`язків, а також в обраний нею спосіб приймає участь у вихованні дитини. На підставі наведеного вимоги позову є безпідставними.

Виходячи із зазначеного, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про відсутність необхідних та достатніх умов для задоволення позову про визначення самостійного виховання та утримання дитини батьком, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки.

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були додержані норми матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги були предметом розгляду в суді першої інстанції, не спростовують висновків суду, а суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального права.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом також не встановлено. Отже, підстав для скасування рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги не встановлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Ткачук Ганною Миколаївною, залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосереднього до Верхового Суду у випадках та з підстав, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 19 травня 2025 року.