Провадження № 2/638/3021/25
РІШЕННЯ

Іменем України

05 травня 2025 року м. Харків

Шевченківський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді Латки І.П.,

за участю секретаря судового засідання Мяснянкіної Г.П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Харківська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , до Харківської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в :

У січні 2025 року до Шевченківського районного суду міста Харкова за підсудністю з Орджонікідзевського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , до Харківської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позовна заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка була опікуном позивача. На момент смерті ОСОБА_3 постійно проживала за адресою АДРЕСА_1 . Рішенням Виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів м. Харків № 135/9 від 24 липня 1992 року, а такождовідкою житлово-експлуатаційної дільниці № 522 від 14 липня 1998 року підтверджується те, що позивач спільно проживала з ОСОБА_3 за вищевказаною адресою. Позивач зазначає, що була пов`язана з ОСОБА_3 спільним побутом, вони вели спільне господарство, разом здійснювали утримання квартири.Таким чином, позивач є спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_3 .

На день смерті ОСОБА_3 залишилось манно, а саме квартира АДРЕСА_2 .Втім, за час життя ОСОБА_3 не оформила право власності на квартиру АДРЕСА_2 . З огляду на викладене, позивач вважає, що наявні підстави для визнання за позивачем право власності на цю квартиру в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 .

З метою захисту цивільних прав, ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом, в якому просила суд: встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини, а саме в період з 07 квітня 1992 року по 16 квітня 1998 року включно; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_1 .

У відзиві на позовну заяву Харківська міська рада у задоволенні позовних вимог просила відмовити з наступних підстав. По-перше, до позовної заяви не додано доказів на підтвердження факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини, позивачем не надано. Крім того, оскільки спірні правовідносини регулюються ЦК УРСР, позивачем не надано належних та допустимих доказів, що підтверджують, що позивач була спадкоємцем за законом у розумінні приписів ЦК УРСР, а той факт, що позивач перебувала під опікою позивача не є достатнім доказом цієї обставини. Доказів на підтвердження вжиття заходів щодо прийняття спадщини (подання заяви про прийняття спадщини або фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном) позивачем не надано, відтак спадщина за нормами чинного на той час ЦК відійшла до держави. По-друге, матеріали справи не містять доказів щодо підтвердження права власності померлої ОСОБА_3 на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 . Зокрема, рішення Виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів м. Харків від 24.07.1992 № 135/9 щодо надання кімнати площею 17,7 кв.м. у загальній квартирі АДРЕСА_3 , на яке посилається позивач, не є правовстановлюючим документом на вказану квартиру. Оскільки ОСОБА_3 не була законним власником квартири. По-третє, матеріали справи не містять відомостей щодо оформлення спадкових прав на спірну квартиру у позасудовому порядку, а саме до позовної заяви не долучено доказів звернення позивача до органів нотаріату з метою оформлення спадщини. Підсумовуючи викладене, відповідач вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

У відповіді на відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , зазначила, що є спадкоємцем ОСОБА_3 відповідно до ст. 531 ЦК УРСР, оскільки була непрацездатною особою (у зв`язку з її віком) та перебувала на утриманні померлої ОСОБА_3 . Спадщину позивач прийняла відповідно до ст. 549 ЦК УРСР. Докази права власності спадкодавця у позивача відсутні. До нотаріуса позивач не зверталася з огляду на відсутність у позивача правовстановлюючих документів та доказів спільного проживання, які обов`язково подаються нотаріусу для оформлення спадкових прав. З цих підстав позивач просила суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У запереченні на відповідь Харківська міська рада зазначила, що відповідно до інформації Департаменту реєстрації Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», відсутні відомості, що померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , була власником квартири АДРЕСА_2 . Крім того, позивачем обрано неналежний спосіб захисту прав, оскільки встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини, а саме: в період з 07.04.1992 по ІНФОРМАЦІЯ_4 включно, не призведе до можливості оформлення спадкових прав позивача. Крім того, встановлення факту, зазначеного у позовній заяві, не призведе до виникнення права на спадкування спірної квартири, у зв`язку з тим фактом, що вказана нерухомість не перебувала у власності померлої, а отже не входить до спадкової маси. З цих підстав відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою суду від 10 лютого 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням сторін про судове засідання. Витребувано у Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Харківській області Управління державної реєстрації Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції витяг з актового запису про смерть ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Витребувано у Харківської міської ради належним чином засвідчені копії документів щодо права володіння та користування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

30 березня 2025 року Харківська міська рада разом із запереченням надала докази, витребувані ухвалою суду від 10 лютого 2025 року.

21 квітня 2025 року до суду з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Харківській області Управління державної реєстрації Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надійшли докази, витребувані ухвалою суду від 10 лютого 2025 року.

Ухвалою суду від 31 березня 2025 року, постановленою без оформлення окремого документа, на підставі ч. 1 ст. 84 ЦПК України залишено без задоволення клопотання позивача про витребування доказів, у зв`язку з тим, що воно подане з пропущенням строку, встановленого в ч. 2 ст. 83 ЦПК України, а стороною позивача не обґрунтовано неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Ухвалою суду від 31 березня 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, про що повідомлено сторін.

Представник позивача ОСОБА_2 у заяві від 12 лютого 2025 року просив розгляд справи проводити за відсутністю позивача та її представника, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник Харківської міської ради Кукуєва Вікторія Іванівна у заяві від 05 травня 2025 року проти позовних вимог заперечувала з підстав, викладених у відзиві та запереченні, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

З урахуванням положень ч. 3 ст. 131, ч. 3 ст. 211 п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи проведено за відсутністю сторін.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено обставини про те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Харкові у віці 60 років померла ОСОБА_3 , про що 27 квітня 1998 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 6223, що підтверджується Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 3 від 14 квітня 2025 року.

Станом на час смерті ОСОБА_3 була зареєстрована як основний квартиронаймач за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Довідкою житлово-експлуатаційної дільниці № 522 від 14 липня 1998 року.

Цією ж довідкою також підтверджується та обставина, що у квартирі АДРЕСА_2 були зареєстровані постійно: ОСОБА_5 , 1985 року народження, та ОСОБА_1 , 1986 року народження.

ОСОБА_3 та її онуки ОСОБА_5 , 1985 року народження, ОСОБА_1 , 1986 року народження, яким рішенням № 67/4 від 07 квітня 1992 року призначено опікуном ОСОБА_3 , мешкали у кімнаті площею 19,75 кв.м. загальної квартири АДРЕСА_4 . У зв`язку зі звільненням кімнати площею 17,7 кв.м. у цій квартирі, рішенням Виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів м. Харків № 135/9 від 24 липня 1992 року, вирішено надати ОСОБА_3 на сім`ю з трьох: вона, та її онуки ОСОБА_5 , 1985 року народження, ОСОБА_1 , 1986 року народження, кімнату площею 17,7 кв.м. загальної квартири АДРЕСА_4 .

Таким чином, встановлено, що ОСОБА_3 , яка на час смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , разом з онуками ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , була основним квартиронаймачем квартири за вказаною адресою.

Згідно з даними відділу збереження технічної документації Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради інвентаризаційна справа на об`єкт нерухомості, що розташований в АДРЕСА_1 , як на окремий об`єкт, не створювалась, не обліковується, та у відділі збереження технічної документації Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради відсутня, що підтверджується відповіддю Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації Харківської міської ради» № 12749/0.4.11/24 від 01 листопада 2024 року.

Відповідно до листа Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 12.03.2025 №835/0/50-25 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відсутня інформація щодо зареєстрованого права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з листом Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради від 10.03.2025 № 1709 відсутня інформація щодо приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до листа КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 11.03.2025 № 2714/0408/25, згідно з даними відділу збереження технічної документації інвентаризаційна справа на об`єкт нерухомості, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , як на окремий об`єкт, не створювалась, не обліковується, у зв`язку з чим відсутня. Відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи по АДРЕСА_5 встановлено, що станом на 31.12.2012 реєстрація права власності на квартиру 203 КП «БТІ» не проводилась; право власності не оформлено.

З огляду на встановлені судом обставини, цивільно-правовий спір у справі виник щодо визнання за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом права власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно з п. 1, 4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Зазначене положення підтверджується висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06 лютого 2019 року № 14-608цс18 (справа № 145/797/15-ц) та Верховним Судом у постанові від 15 травня 2019 року № 61-39068св18 (справа № 391/769/17).

Враховуючи, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто спадщина після її смерті відкрилася до 01 січня 2004 року, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню виключно норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року в редакції, чинній станом на 16 квітня 1998 року.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, місцем відкриття спадщини - останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст. 525, 526 ЦК УРСР).

Відповідно до ст. 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Згідно зі ст. 531 ЦК УРСР до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства.

За змістом ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

При цьому у заяві про встановлення такого юридичного факту обов`язково має бути зазначено з якою метою заявник має бажання встановити такий факт (пункт 1 частини першої статті 318 ЦПК України).

Системний аналіз ст. 315 та ст. 294 ЦПК України свідчить про те, що заява про встановлення факту родинних зв`язків може бути розглянута як в порядку окремого провадження, так і на загальних підставах в порядку позовного провадження.

Можливість здійснювати розгляд питання про встановлення фактів у позовному провадженні підтверджена позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 691/1237/20.

Справи про встановлення юридичних фактів, зокрема факту родинних відносин, можуть бути предметом розгляду суду за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц та в постанові від 23 січня 2019 року у справі № 536/1039/17.

У справі, що розглядається, встановлено, що ОСОБА_1 , яка вважає себе спадкоємцем ОСОБА_3 відповідно до ст. 531 ЦК УРСР, просить встановити факт проживання її та ОСОБА_3 однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини, а саме в період з 07 квітня 1992 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 включно, з метою реалізації спадкових прав.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач розпорядилася своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, пред`явивши позовну вимогу про встановлення факту проживання разом зі спадкодавцем однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини.

Надаючи оцінку обраному позивачем способу захисту, а саме встановлення факту проживання разом зі спадкодавцем однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини, судом враховано, що такий факт не породжує юридичних наслідків, оскільки чинне на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 цивільне законодавство, а саме ЦК УРСР, не пов`язувало виникнення у спадкоємця спадкових прав у разі спільного проживання спадкоємця зі спадкодавцем однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини.

Враховуючи зміст ст. 531 ЦК УРСР, фактом, який породжує юридичні наслідки для спадкоємця, є факт перебування на утриманні спадкодавця непрацездатної особи не менше одного року до смерті спадкодавця.

Згідно з ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Своїм правом змінити предмет та підстави позову до закінчення підготовчого засідання позивач не скористалася, у зв`язку з чим суд, виходячи з принципу диспозитивності розглядає позовні вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення, саме в межах заявлених позовних вимог.

З урахуванням викладеного, оскільки факт, який просить встановити позивач, а саме проживання позивача та ОСОБА_3 однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини, не породжує юридичних наслідків, а тому не може бути встановлений судом в порядку ст. 315 ЦПК України.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом суд зазначає наступне.

Спадкоємець, який прийняв спадщину в установленому законом порядку звертається до органів нотаріату за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно.

Главою 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, встановлено, що нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії у випадках передбачених Законом. Нотаріуси не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 зазначеного Закону. Нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження.

Отже, оформлення спадкових прав з видачею свідоцтва про право на спадщину здійснюють нотаріуси.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.

Таким чином, обов`язковою підставою для визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є наявність реальних та достатніх перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 18.06.2018 у справі № 182/8267/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 643/20546/14-ц, від 13.05.2022 у справі № 552/4460/20, від 19.05.2022 у справі № 6365/1853/18, від 25.05.2022 у справі № 298/1618/19, від 08.12.2022 у справі № 518/164.20, від 26.01.2024 у справі № 731/90/22, суди розглядають спори з приводу захисту спадкових прав у разі їх порушення, оспорення чи/та невизнання (частина перша статті 4 ЦПК України) або в разі оскарження особою відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії (статті 49, 50 Закону України «Про нотаріат»). Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. Таким чином, якщо відсутність умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину не підтверджена, це може бути підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Всупереч зазначеним вище вимогам позивач не надала доказів, що вона зверталася до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку і їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину щодо спірного майна.

Крім того, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Як зазначалось вище, стаття 81 ЦПК України зобов`язує кожну сторона довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, позивач, пред`являючи вимогу про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, повинен надати належні та допустимі докази належності спадкодавцю речових прав на цей майна, та відповідно входження спірного майна до складу спадщини.

Разом з тим, позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано доказів, що спірна квартира належала спадкодавцю і увійшла до складу спадщини. Навпаки, з досліджених в судовому засіданні доказів, які відповідають критеріям належності, допустимості, достовірно та достатності, встановлено, що спірна квартира не належала ОСОБА_3 , відтак не увійшла до спадщини, яка відкрилася після її смерті, а тому не підлягає спадкуванню. ОСОБА_3 на час відкриття спадщини мала виключно право користування спірною квартирою.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, що за життя ОСОБА_3 розпочала процедуру набуття права власності на спірну квартиру, зокрема в процесі приватизації.

При цьому, відповідно до абзацу 5 пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» у разі непередання квартири (будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві.

За таких обставин, за відсутності доказів звернення за життя ОСОБА_3 , як основного квартиронаймача, з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, у позивача відсутні підстави для визнання права власності на спірну квартиру в порядку спадкування.

З урахуванням викладеного, встановивши, що спірна квартира не належала на праві власності ОСОБА_3 і остання за життя не звернулася з належно оформленою заявою до відповідного органу приватизації щодо передання їй квартири у власність в порядку приватизації державного житлового фонду, тому спірна квартира не увійшла до складу спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , у зв`язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , задоволенню не підлягають.

На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 4, 10, 12-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 267-268, 352, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , до Харківської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складено 14 травня 2025 року.

Суддя І.П. Латка