Справа № 472/1139/24
Провадження №2/472/114/25
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 квітня 2025 року селище Веселинове
Миколаївської області
Веселинівський районний суд Миколаївської області в складі:
головуючого судді - Орленко Л.О.,
з участю секретаря
судового засідання - Чорної О.В.,
представника позивача - адвоката Філевського Р.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 у с-щі Веселинове Миколаївської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за довогором позики,
21 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, зазначивши, що між ним та ОСОБА_2 01.11.2019 року було укладено договір позики, згідно з яким, з урахуванням договору про внесення змін до договору позики від 01.11.2020 року, ОСОБА_2 взяв у нього позику 295 200 гривень, що в доларовому еквіваленті становить 12 300 доларів США, з обов`язком повернути вказану суму до 01.11.2021 року. Також 01.11.2019 року між ним там ОСОБА_3 було укладено договір поруки, згідно з умовами якого за договором Поручитель поручається перед кредитором за виконання/належне виконання Позичальником ( ОСОБА_2 ) зобов`язань, зазначених в Договорі, що виникли на підставі Основного договору або можуть виникнути на підставі нього в майбутньому.
Однак до сих пір вказану суму відповідачі йому не повернули, а тому він звернувся до суду за захистом своїх прав та просить стягнути солідарно з відповідачів на свою користь борг за договором позики в гривні, що станом на момент ухвалення рішення по справі еквівалентно 12 300 доларів США. Крім того, просив стягнути з відповідачів на свою користь судовий збір в розмірі 5071,92 гривень.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не прибув, але забезпечив участь в судовому засіданні свого представника - адвоката Філевського Р.М., який в судовому засіданні позов підтримав повністю та просив задовольнити його, оскільки відповідач ОСОБА_2 взяв у позивача позику з обов`язком її повернути до 01.11.2021 року, однак до сих пір не повернув її.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином шляхом отримання електронних повісток у вигляді смс-повідомлень та шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, однак конверти повернулись до суду з відмітками "адресат відсутній за вказаною адресою". 05 березня 2025 року відповідач ОСОБА_3 подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність та у відсутність її чоловіка ОСОБА_2 , оскільки вони перебувають за кордоном, а також зазначила, що вони з чоловіком повністю визнають позовні вимоги.
Суд, заслухавши вступне слово представника позивача - адвоката Філевського Р.М., дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та наданих доказів, дійшов наступного висновку.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких в порядку цивільного судочинства прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Так, згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Договір, в тому числі і договір позики, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Як встановлено в судовому засіданні, 01.11.2019 року позивач ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 договір позики, що підтверджується копією вказаного договору позики (а.с. 6-7).
01 листопада 2020 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 договір про внесення змін до договору позики від 01.11.2019 року, що підтверджується копією вказаного договору (а.с. 11).
Згідно з вказаним договором позики, з урахуванням договору про внесення змін до договору позики від 01.11.2020 року, ОСОБА_2 взяв у позивача позику в сумі 295 200 гривень, що в доларовому еквіваленті становить 12 300 доларів США, з обов`язком повернути вказану суму до 01.11.2021 року.
Відповідно до заяви ОСОБА_3 від 01.11.2019 року (а.с. 13), остання надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_2 на отримання від ОСОБА_1 позики в розмірі та на умовах на його розсуд, оскільки отримання позики здійснюється в інтересах сім`ї.
Також 01.11.2019 року між ОСОБА_1 там ОСОБА_3 було укладено договір поруки, згідно з умовами якого за договором Поручитель поручається перед кредитором за виконання/належне виконання Позичальником ( ОСОБА_2 ) зобов`язань, зазначених в Договорі, що виникли на підставі Основного договору або можуть виникнути на підставі нього в майбутньому, що підтверджуєтсья копією вказаного договору поруки (а.с. 8-10).
Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
У даній справі, судом встановлено та не спростовано відповідачами, що 01 листопада 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, з урахуванням договору про внесення змін до договору позики від 01.11.2020 року, згідно з умовами якого ОСОБА_1 (позикодавець) передав ОСОБА_2 (позичальнику) грошові кошти в сумі 295 200 гривень, що еквівалентно 12 300 доларів США за курсом Національного банку України, терміном до 01 листопада 2021 року, які відповідач зобов`язався повернути позикодавцю без нарахування відсотків та у порядку, передбаченому укладеним між ними договором.
Також, судом встановлено та не спростовано відповідачами, що 01.11.2019 року між ОСОБА_1 там ОСОБА_3 було укладено договір поруки, згідно з умовами якого за договором Поручитель поручається перед кредитором за виконання/належне виконання Позичальником ( ОСОБА_2 ) зобов`язань, зазначених в Договорі.
Таким чином, сам факт підписання відповідачем ОСОБА_2 договору позики грошових коштів від 01 листопада 2019 року за умови відсутності належних та допустимих доказів на спростування цього факту, свідчить про укладення сторонами договору позики, на зазначених у ньому умовах, а також засвідчує отримання боржником від позикодавця обумовлених цим договором грошових коштів у розмірі 295 200 гривень, що в доларовому еквіваленті на час отримання позики складало 12 300 доларів США.
Крім того, факт складання та підписання вказаних договорів відповідачами не заперечується.
Положеннями ст.ст. 553, 554 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження факту повернення (повного або часткового) грошових коштів позивачу за договором позики відповідачами не надано, як і не надано доказів на спростування його дійсності, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідачів суми боргу.
Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні (частина першастатті 524 ЦК України).
Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Відповідно до правової позиції, викладеної в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 740/4842/15-ц (14-80цс20) за грошовим зобов`язанням, вираженим у договорі в гривні із зазначенням еквіваленту в іноземній валюті, сума, яка підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день подання позову (заяви про збільшення позовних вимог) або на день ухвалення судового рішення (якщо позивачем сформульовано саме таку вимогу стягнути суму заборгованості у гривневому еквіваленті за курсом іноземної валюти на дату ухвалення судового рішення), і якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
З огляду на викладене, заявлення позовних вимог про стягнення боргу за договором позики у гривні за курсом на день ухвалення судового рішення є правом позивача, яким він скористався.
Матеріали справи свідчать про те, що відповідачем ОСОБА_2 були отримані у борг за вказаним договором позики грошові кошти в розмірі 295 200 гривень, із визначенням у доларовому еквіваленту 12 300 доларів США.
Позивач просить стягнути солідарно з відповідачів суму боргу в розмірі 12 300 доларів США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день ухвалення судового рішення, в даному випадку 23 квітня 2025 року.
Офіційний валютний курс НБУ станом на 23 квітня 2025 року становить 41,5185 грн. за 1 долар США (12 300 доларів США * 41,5185 грн. = 510 677,55 грн.).
Таким чином, позовні вимоги про стягнення в солідарному порядку з відповідачів на користь позивача суми боргу у національній валюті гривні в розмірі 510 677,55 грн. грунтуються на вимогах закону, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Виходячи з вимог цієї статті, та з врахуванням того, що позивач просив в позовній заяві стягнути з відповідача на свою користь судовий збір, то суд вважає, що є підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача 5071,92 грн. судового збору, по 2535,96 грн. з кожного відповідача.
На підставі викладеного, керуючись 12, 13, 19, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 223, 259, 263-265, 268, 274-279 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за довогором позики, - задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , який має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , яка має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , який має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , в солідарному порядку заборгованість за договором позики від 01.11.2019 року в розмірі 510 677 (п`ятсот десять тисяч шістсот сімдесят сім) гривень 55 (п`ятдесят п`ять) копійок, що станом на 23.04.2025 року еквівалентно 12 300 доларів США; та стягнути в рівних частинах судовий збір в розмірі 5 071 (п`ять тисяч сімдесят одна) гривня 92 (дев`яносто дві) копійки, по 2 535 (дві тисячі п`ятсот тридцять п`ять) гривень 96 (дев`яносто шість) копійок з кожного відповідача.
Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повне рішення суду складено 05 травня 2025 року.

Суддя Веселинівського районного суду

Миколаївської області Л.О. Орленко