Справа № 714/13/25
Провадження №2/714/110/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"16" травня 2025 р. м.Герца
Герцаївський районний суд Чернівецької області
в складі головуючого судді -Козловська Л.Д.
секретар судового засідання-Постевка Л.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-
ОСОБА_1 ,, в особі представника ОСОБА_3 , подала до суду позовну заяву про розірвання шлюбу, в обґрунтування якої посилається на наступне.
11.08.2021 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уклала шлюб з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Від шлюбу сторони мають спільну дитину: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Зі слів позивача причиною розірвання шлюбу являються різні погляди на життя, цінності. Між ними зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки. Позивач вважає, що шлюб між ними давно розпався та є лише формальним, оскільки особисті відносини між позивачем та відповідачем уже тривалий час мають негативний характер, відсутнє нормальне спілкування. Фактично сім`я припинила своє існування, а шлюб - розпався та має лише формальний характер.
На даний час, позивач та відповідач проживають окремо, сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують та не ведуть спільного господарства та побут. Спроби примиритися між подружжям свого результату не принесли, а також позивач не бажає продовжувати шлюбні стосунки без почуття любові та довіри. Подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Малолітній син залишився проживати з позивачкою та оскільки неодноразово виникли конфлікти стосовно того з ким буде проживати дитина, і відповідач фактично проживає за кордоном, має іншу сім`ю, та між позивачкою і дитиною наявний тісних психо-емоційний зв`зок, просить суд шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , зареєстрований Герцаївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чернівецькому районі Чернівецькій області, актовим записом № 64 розірвати, змінити дошлюбне прізвище позивачки на « ОСОБА_6 » і визначити місце проживання дитини після розірвання шлюбу разом із матір`ю.
В судовому засіданні позивач не з`явилась, проте від її імені діяв представник ОСОБА_3 , який подав заяву про розгляд справи у його відсутності та у відсутності позивачки. Вказав що позовні вимоги підтримує та просив задовольнити позовні вимоги і не заперечував щодо заочного розгляду справи.
Відповідач на призначене судове засідання повторно не з`явився, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив.
За положеннями ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Таким чином, відповідно до ст.280 ЦПК України, судом прийнято рішення про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Позивач проти заочного розгляду справи не заперечував.
Даючи їх законну та правову оцінку доказам по справі, суд визнає за необхідне позов задовольнити повністю з наступних міркувань.
11.08.2021 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уклала шлюб з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрований Герцаївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чернівецькому районі Чернівецькій області за актовим записом № 64, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 11.08.2021 року.
Від шлюбу сторони мають спільну дитину: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 30.08.2022 року.
Зі слів позивача причиною розірвання шлюбу являються різні погляди на життя, цінності. Між ними зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки. Позивач вважає, що шлюб між ними давно розпався та є лише формальним, оскільки особисті відносини між позивачем та відповідачем уже тривалий час мають негативний характер, відсутнє нормальне спілкування. Фактично сім`я припинила своє існування, а шлюб - розпався та має лише формальний характер.
На даний час, позивач та відповідач проживають окремо, сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують та не ведуть спільного господарства та побут. Спроби примиритися між подружжям свого результату не принесли, а також позивач не бажає продовжувати шлюбні стосунки без почуття любові та довіри. Подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача.
Примирення та збереження шлюбу між сторонами неможливе з підстав викладених вище.
Малолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживає з матір`ю ОСОБА_1 , однак через неодноразові конфлікти між сторонами стосовно того з ким буде проживати дитина, погрози що будуть дитину забирати, враховуючи що дитина потребує постійної турботи і догляду матері, відповідач фактично проживає і перебуває за кордоном, має іншу сім`ю, з метою встановлення з ким буде проживати дитина, виникла необхідність у визначенні місця проживання малолітнього сина після розірвання шлюбу з позивачкою.
Положенням статті 1 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки.
Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.
Відповідно до п.3 ст.105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.
Відповідно до ст.112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.
Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Згідно з ч.3 ст.115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.
Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.
Таким чином заява про розірвання шлюбу відповідає волі позивача не заперечує волі відповідача та після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті і майнові права сторін, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання.
Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до частин другої - четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» (далі - Закон) сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частини перша, друга статті 15 Закону).
Міжнародні та національні законодавчі акти не містять норм, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини).
Дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Результат аналізу наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору.
Вирішуючи спір щодо залишення (визначення) місця проживання дитини, суди мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18.
Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Так як проживання дитини з матір`ю після розірвання шлюбу відповідає саме інтересам дитини, саме між матір`ю і дитиною склався тісний психологічний емоційний зв`язок, яка потребує постійного догляду та турботи у зв`язку з фізіологічними особливостями, позитивно сприятиме як психологічному, так і фізичному його розвитку, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог в частині визначення місця проживання дитини з матір`ю після розірвання шлюбу між сторонами, що відповідає інтересам дитини.
Керуючись ст.ст.19, 112-114, 150-152, 155, 160-161, 164 Сімейного кодексу України ст.ст. ст. ст. 259, 264, 265, 274-279, 315, 319, 354-356 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.
Шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований 11.08.2021 року Герцаївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чернівецькому районі Чернівецькій області за актовим записом № 64 - розірвати.
Змінити після розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з « ОСОБА_7 » на дошлюбне « ОСОБА_6 ».
Після розірвання шлюбу визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована та проживає у АДРЕСА_1 .
Заочне рішення не проголошувалося в силу ч.4 ст.268 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення чи дня складання повного судового рішення.

Суддя: