ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 року

м. Київ

справа № 643/5864/23

провадження № 61-1066св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 05 жовтня 2023 року у складі судді Поліщук Т. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року у складі колегії суддів: Бурлаки І. В., Мальованого Ю. М., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 27 червня 2007 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого останній одержав від нього позику у розмірі 40 070 доларів США, які зобов`язався повернути не пізніше 27 грудня 2007 року частинами (з розстроченням) у визначені умовами договору порядку та строки, а саме: не пізніше 27 липня 2007 року - 845 доларів США; не пізніше 27 серпня 2007 року - 845 доларів США; не пізніше 27 вересня 2007 року - 845 доларів США; не пізніше 27 жовтня 2007 року - 845 доларів США; не пізніше 27 листопада 2007 року - 845 доларів США; не пізніше 27 грудня 2007 року - 35 845 доларів США.

З метою забезпечення виконання своїх зобов`язань ОСОБА_2 передав в іпотеку належну йому квартиру АДРЕСА_1 , про що був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений 02 липня 2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. за реєстровим № 2966.

Вказував, що у встановлений договором позики строк, а саме до 27 грудня 2007 року, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав та замість належних до повернення 40 070 доларів США повернув 14 серпня 2007 року лише 300 доларів США.

Позивач зазначав, що у зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань за договором позики він звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малахової Г. І. із заявою про вчинення виконавчого напису. 24 березня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 732, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у сумі 40 070 доларів США, що є заборгованістю за договором позики від 27 червня 2007 року.

У подальшому, 17 червня 2009 року приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова В. А. зареєструвала за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Отже, він вважав свої вимоги за договором позики від 27 червня 2007 року задоволеними у позасудовому порядку шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Вказував, що 26 жовтня 2016 року право власності на зазначену вище квартиру зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Агентство нерухомості «Естейт-Сервіс» на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна, серія та № 02-24/10-16 від 24 жовтня 2016 року.

Зазначав, що ОСОБА_2 подав позов про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Справа № 643/804/16-ц тривалий час розглядалась в судах різних інстанцій. Постановою Харківського апеляційного суду від 30 червня 2020 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 01 вересня 2021 року, скасовано рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2019 року та додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2020 року, ухвалено нове рішення, яким визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, реєстраційний № 732, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. 24 березня 2009 року; визнано незаконним і скасоване рішення про реєстрацію права власності за ним на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 02 липня 2007 року, зареєстрованого Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», дата прийняття рішення 17 червня 2009 року, реєстраційний номер 3450641, номер запису 59721 в книзі 1; визнано неправомірним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Анохіної В. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 32170314, від 02 листопада 2016 року про реєстрацію права власності за ТОВ «Агентство нерухомості «Естейт-Сервіс» на зазначену квартиру; витребувано з чужого незаконного володіння ТОВ «Агентство нерухомості «Естейт-Сервіс» та повернуто ОСОБА_2 зазначену квартиру та вселено ОСОБА_2 до цієї квартири. В іншій частині у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Отже, він не набув права власності на іпотечну квартиру та не задовольнив свої вимоги за рахунок предмета іпотеки. Сума боргу у розмірі 39 770 доларів США йому так і не повернута, тому він має право на її стягнення, а також стягнення нарахованих процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України, 3 % річних, передбаченої договором неустойки (штрафу) у сумі 600 грн за кожен день прострочення.

Зазначав, що за період з 18 квітня 2008 року до 05 жовтня 2010 року відповідач сплатив йому 32 939,13 грн, які він зарахував у рахунок погашення неустойки.

Вважав, що ним не пропущено строк звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, враховуючи вищевикладені обставини.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати строк позовної давності таким, що не пропущений, або пропущений з поважних та об`єктивних причин;

- стягнути з ОСОБА_2 на його користь неповернуту суму позичених коштів у розмірі 39 770 доларів США, суму процентів за користування коштами в період з 27 червня 2007 року до 29 червня 2023 року у розмірі 81 477 доларів США, суму трьох процентів річних за період з 27 липня 2007 року до 29 червня 2023 року у розмірі 18 539 доларів США, а всього 139 786 доларів США, а також неустойку за прострочення зобов`язання в період з 27 липня 2007 року до 29 червня 2023 року у розмірі 3 457 260,87 грн;

- у рахунок вимог за договором позики від 27 червня 2007 року у розмірі 139 786 доларів США, а також 3 457 260,87 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки - належну на праві власності ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , із застосуванням визначеної статтею 41 Закону України «Про іпотеку» процедури шляхом продажу на електронних аукціонах, за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки суб`єкта оціночної діяльності або незалежного експерта на момент продажу.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 05 жовтня 2023 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовано тим, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення суми боргу є обґрунтованими, оскільки відповідач не виконав своїх зобов`язань з повернення позики, проте позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого було заявлено відповідачем.

Суди вважали, що право ОСОБА_1 на позов виникло 28 грудня 2007 року із настанням строку повернення позики за договором і з цього моменту почався перебіг позовної давності. Також з моменту настання строку виконання основного зобов`язання у кредитора виникло право на звернення до суду із позовом за захистом своїх порушених прав щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за договором позики. Оскільки відповідач здійснював платежі ОСОБА_1 за договором позики останній раз 05 жовтня 2010 року, то строк позовної давності сплив 05 жовтня 2013 року. Звернувшись до суду із цим позовом у червні 2023 року позивач пропустив позовну давність майже на десять років.

Суди врахували правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21) про те, що тлумачення статей 18, 256, 261, 264, 267 ЦК України свідчить, що:

початок перебігу позовної давності за позовами про стягнення заборгованості у зв`язку з невиконанням зобов`язань у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання починається зі спливом цього строку. Тобто, цивільне право кредитора є порушеним з моменту невиконання зобов`язання;

вчинення нотаріусом виконавчого напису не впливає на перебіг позовної давності, а саме не перериває та не зупиняє її перебіг;

визнання судом виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, не впливає на перебіг позовної давності;

визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме по собі не є поважною причиною пропуску позовної давності;

звернення до однієї форми (одного способу) захисту жодним чином не впливає на перебіг позовної давності, яка і є однією з тих обставин, що можуть перешкодити захисту в іншій формі чи іншим способом. Особа, яка вдалася до юрисдикційної форми захисту свого права нотаріусом в порядку вчинення виконавчого напису (стаття 18 ЦК України) і пропустила позовну давність для звернення до суду з позовом для захисту цього ж права, не може виправдовуватися тим, що вона захищалася в позасудовому порядку.

Суди попередніх інстанцій вважали, що звернення до нотаріуса за захистом прав, вчинення виконавчого напису, звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, а також подальше визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та скасування реєстрації права власності на предмет іпотеки не можна вважати поважними причинами пропуску позовної давності, оскільки кредитор, який обрав саме такий позасудовий спосіб захисту порушеного права, має усвідомлювати й наслідки такого вибору.

Ризики, пов`язані з визнанням виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та зверненням стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку несе саме особа, яка обрала позасудовий спосіб захисту. У разі пропуску строку позовної давності кредитор не може виправдовуватися тим, що він захищався в позасудовому порядку.

Тривалий розгляд спору за участі сторін не позбавляв позивача можливості звернутися до суду із позовом раніше та захистити своє порушене право.

Причини пропуску позовної давності в цьому випадку пов`язані з обставинами, що залежать повністю від дій та вибору позивача.

Через те, що з пропуском строку позовної давності позивач втратив своє право на захист в суді, тому відсутні й підстави для стягнення 3 % річних та неустойки. Проценти на рівні облікової ставки Національного банку України не підлягають стягненню, оскільки позика надана в іноземній валюті.

Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню, оскільки право власності на спірну квартиру зареєстровано не за ОСОБА_2 , а за ТОВ «Агентство нерухомості «Естейт-Сервіс».

При цьому, апеляційний суд додав, що судовим рішенням іпотечну квартиру повернуто у власність ОСОБА_2 і державна реєстрація права власності на неї за ТОВ «Агентство нерухомості «Естейт-Сервіс» не спростовує того, що її власником є ОСОБА_2 , та сама по собі не є підставою для відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак, і тоді ОСОБА_1 втратив право вимоги до позичальника про стягнення заборгованості через пропуск позовної давності, тому є неможливим і звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки такий вид забезпечення кредитного зобов`язання є додатковою вимогою щодо вимоги про стягнення коштів за договором позики (частина перша статті 266 ЦК України).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2024 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Московського районного суду міста Харкова від 05 жовтня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року й ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій помилково застосували до цієї справи правові висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21), оскільки у цій справі встановлені інші фактичні обставини, а саме правові висновки у наведеній справі стосувалися пропуску строку позовної давності через вчинення нотаріусом виконавчого напису, у той час, як у цій справі він звернув стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки. А відповідно до положень статті 36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання є недійсними, тому він був позбавлений можливості пред`являти до суду до відповідача будь-які інші вимоги, аж до скасування судовим рішенням відповідної реєстрації права власності за ним.

Посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду.

Вказує, що в нього не було підстав для звернення з будь-якими вимогами до відповідача через те, що його права були захищені зверненням стягнення на предмет іпотеки. І тільки після скасування відповідної реєстрації права власності в нього з`явилися підстави для пред`явлення вимог до ОСОБА_2 , тому вважає строк позовної давності не пропущеним, або пропущеним з поважних причин.

Оскаржувані судові рішення порушили його право на судовий захист, залишивши позичальника без потреби повертати борг, а його - без права захистити своє право та повернути власні, передані у позику кошти, чи то в натурі, чи то за рахунок предмету іпротеки.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У квітні 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Щит І. А., подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що викладені в ній доводи є безпідставними, не спростовують правильності вирішення судами спору, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2024 року у складі колегії суддів: ОСОБА_3 (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Краснощокова Є. В., відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

13 березня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 квітня 2024 року справу передано судді-доповідачу Осіяну О. М., у зв`язку зі звільнення у відставку судді ОСОБА_3 .

Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2025 року заяви про самовідвід суддів Синельникова Євгена Володимировича, Білоконь Олени Валеріївни, Осіяна Олексія Миколайовича, Сакари Наталії Юріївни, Шиповича Владислава Володимировича у справі № 643/5864/23 задоволено. Передано цивільну справу № 643/5864/23 для здійснення повторного автоматизованого розподілу.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 квітня 2025 року справу передано судді-доповідачу Лідовцю Р. А.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

27 червня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передав у власність позичальника, а позичальник прийняв валютні цінності у вигляді в натурі на суму 40 070 доларів США.

ОСОБА_2 зобов`язався повернути позикодавцю валютні цінності у вигляді в натурі на суму 40 070 доларів США у порядку та строки, передбачені договором, зокрема, не пізніше 27 липня 2007 року - 845 доларів США; не пізніше 27 серпня 2007 року - 845 доларів США; не пізніше 27 вересня 2007 року - 845 доларів США, не пізніше 27 жовтня 2007 року - 845 доларів США, не пізніше 27 листопада 2007 року - 845 доларів США, не пізніше 27 грудня 2007 року - 35 845 доларів США.

Пунктом 2 договору позики передбачено, що за домовленістю сторін предмет позики позичальник зобов`язується повернути позикодавцю в обмін на підписаний ним примірник акту прийому передачі, підписавши в свою чергу інший примірник для позикодавця. Необхідним та достатнім доказом виконання (невиконання) позичальником зобов`язань за цим договором є надані позичальником або позикодавцем обопільно підписані в простій письмовій формі акти прийому-передачі.

Пунктом 4 договору передбачено, що за прострочку виконання зобов`язання по поверненню позики позичальник повинен сплатити на користь позикодавця штраф в розмірі 600 грн за кожен день прострочки.

Відповідно до пункту 5 договору виконання за цим договором в достатній мірі підтверджується наданням позичальнику примірника договору, належного позикодавцеві, з відміткою останнього в простій письмовій формі про належне виконання зобов`язань.

02 липня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до умов якого договір укладено як засіб забезпечення виконання зобов`язання, що виникло у ОСОБА_2 за договором позики з обумовленим в договорі позики розміром боргу 40 070 доларів США.

Відповідно до пункту 2 договору в разі невиконання боржником зобов`язань за договором позики (посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. 27 червня 2007 року за реєстраційним № 2930), сторони домовилися про наступне: при невиконанні боржником його зобов`язань за договором позики вчиняється відповідний виконавчий напис, після якого право власності на квартиру АДРЕСА_1 переходить до іпотекодержателя.

Пунктом 3 договору передбачено, що у забезпечення виконання зобов`язання, що виникло у пункті 1 цього договору, укладається договір іпотеки. Предмет іпотеки складає квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 63,4 кв. м, житловою 39,0 кв. м.

24 березня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. вчинений виконавчий напис, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 40 070 доларів США, що становить 308 539 грн за курсом Національнго банку України, що є заборгованістю за цим договором. Зазначено, що цей виконавчий документ має бути пред`явлений до виконання протягом одного року. Виконавчий напис зареєстровано в реєстрі за № 732.

17 червня 2009 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, реєстраційний № 2966, від 02 липня 2007 року зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 51893896 від 21 січня 2016 року.

26 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. на підставі акта приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: 02-24/10-16, виданого 24 жовтня 2016 року, зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Агентство нерухомості Естейт - Сервіс», що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 72046407 від 02 листопада 2016 року.

У 2016 році ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ТОВ «Агентство нерухомості «Естейт-Сервіс», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Анохіної В. М., треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Г. І., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова В. А., Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, про визнання незаконним і скасування рішення про реєстрацію права власності, про визнання неправомірним і скасування рішення приватного нотаріуса, про витребування майна з чужого незаконного володіння, про припинення іпотеки, припинення обтяження нерухомого майна, зобов`язання повернути документи на предмет іпотеки.

Постановою Харківського апеляційного суду від 30 червня 2020 року у справі № 643/804/16-ц, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 01 вересня 2021 року, частково задоволено позов ОСОБА_2 ; визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 24 березня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І.; визнано незаконним і скасовано рішення про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 від 17 червня 2009 року, реєстраційний номер 3450641; визнано неправомірним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Анохіної В. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 02 листопада 2016 року, індексний номер 32170314, про реєстрацію права власності за ТОВ «Агентство нерухомості «Естейт-Сервіс» на квартиру АДРЕСА_1 ; витребувано з чужого незаконного володіння ТОВ «Агентство нерухомості «Естейт-Сервіс» та повернуто ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 ; вселено ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 .

У межах вказаної справи встановлено, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 у рахунок повернення боргу за договором позики: 14 серпня 2007 року - 300 доларів США, 15 березня 2008 року - 300 доларів США, 30 березня 2008 року - 400 доларів США, 18 квітня 2008 року - 300 доларів США, 05 лютого 2009 року - 1 000 доларів США, 22 червня 2010 року - 350 доларів США, 16 серпня 2010 року - 2 000 доларів США, 05 жовтня 2010 року - 200 доларів США, що підтверджується копіями розписок та актів приймання-передачі грошових коштів.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження указаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

За частиною першою статті 575 ЦК України та частиною першою статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк.

Статтею 545 ЦК України визначено, що, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Тлумачення статті 20 ЦК України, з урахуванням принципу розумності свідчить, що здійснення права на захист на власний розсуд означає, що управнений суб`єкт:

має можливість вибору типу поведінки - реалізовувати чи не реалізовувати своє право на захист;

у випадку, якщо буде обрана реалізація права на захист - має можливість вибору форми захисту, тобто звернутися до юрисдикційного (судового чи іншого) або неюрисдикційного захисту суб`єктивного цивільного права чи законного інтересу, а також можливість поєднання цих форм захисту;

самостійно обрати спосіб захисту в межах тієї чи іншої форми захисту, а також визначає доцільність поєднання способів захисту чи заміну одного способу захисту іншим.

Водночас така свобода захисту «на власний розсуд» має і зворотну сторону - обрання однієї форми чи певного засобу захисту ніяк не перешкоджає настанню обставин, які можуть так чи інакше нівелювати корисний ефект від звернення до іншої форми чи способу захисту.

Право на звернення до суду за захистом кореспондується зі статтею 256 ЦК України, яка встановлює для особи часові межі для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та називає їх позовною давністю. У позасудовому порядку захист суб`єктивного права також нерозривно пов`язується із фактором часу, про що свідчить зміст статті 88 Закону України «Про нотаріат».

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності визначається в статті 261 ЦК України.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Натомість, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (абзац перший частини п`ятої статті 261 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 357/5125/16-ц (провадження № 61-15142сво18) зазначено, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником.

З урахуванням наведеного, перебіг позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки починається від дня, коли у кредитора (іпотекодержателя) виникло право на відповідний позов, незалежно від того, чи звертався він після цього до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав. У силу положень статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Звернення стягнення на предмет іпотеки не вказане у статті 264 ЦК України як окрема підстава переривання перебігу позовної давності, а також не може вважатися діями, що свідчать про визнання боржником свого боргу, чи прирівнюватись до пред`явлення позову. Звернення стягнення є реалізацією іпотекодержателем свого права, передбаченого договором іпотеки, та підставою припинення цього права. Повернення стягувачу виконавчого напису (виконавчого документу) також не може переривати перебіг позовної давності за позовними вимогами про звернення стягнення з аналогічних причин.

З урахуванням наведеного, початок перебігу позовної давності за зобов`язаннями у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання, починається зі спливом цього строку.

Підстави зупинення та переривання позовної давності визначені у статтях 263, 264 ЦК України.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 ЦК України).

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

На підставі частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням процесуальних вимог щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.

Зазначене вище свідчить, що вчинення нотаріусом виконавчого напису або визнання його таким, що не підлягає виконанню, не впливають на переривання позовної давності або зупинення її перебігу.

Звернення особи до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису є певною мірою ризиком, пов`язаним, у тому числі, із пропуском позовної давності. Однак особа сама вирішує як їй здійснювати захист своїх прав, в судовому або ж позасудовому порядку.

Початок перебігу позовної давності, підстави зупинення та переривання перебігу позовної давності визначені законодавством у імперативних нормах матеріального права, проте частина п`ята статті 267 ЦК України надає суду право визнавати поважними причини пропуску позовної давності і захищати порушене право.

Тлумачення статей 18, 256, 261, 264, 267 ЦК України свідчить, що:

початок перебігу позовної давності за позовами про стягнення заборгованості у зв`язку з невиконанням зобов`язань у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання починається зі спливом цього строку. Тобто, цивільне право кредитора є порушеним з моменту невиконання зобов`язання;

вчинення нотаріусом виконавчого напису не впливає на перебіг позовної давності, а саме не перериває та не зупиняє її перебіг;

визнання судом виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, не впливає на перебіг позовної давності;

визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме по собі не є поважною причиною пропуску позовної давності;

звернення до однієї форми (одного способу) захисту ніяк не впливає на перебіг позовної давності, яка і є однією з тих обставин, що можуть перешкодити захисту в іншій формі чи іншим способом. Особа, яка вдалася до юрисдикційної форми захисту свого права нотаріусом в порядку вчинення виконавчого напису (стаття 18 ЦК України) і пропустила позовну давність для звернення до суду з позовом для захисту цього ж права, не може виправдовуватися тим, що вона захищалася в позасудовому порядку.

Зазначені висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 554/9126/20, (провадження № 61-13760сво21), Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 760/25132/18.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши, що право ОСОБА_1 на позов виникло 28 грудня 2007 року із настанням строку повернення позики за договором, і з цього моменту почався перебіг позовної давності, ОСОБА_2 здійснював платежі ОСОБА_1 за договором позики останній раз 05 жовтня 2010 року, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що строк позовної давності сплинув 05 жовтня 2013 року, а з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся тільки у червні 2023 року, пропустивши позовну давність майже на десять років, не навівши належних і достатніх обґрунтувань поважності пропуску строку на такий тривалий термін.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що суди неправильно застосували правові висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21), оскільки у наведеній справі правові висновки стосувалися пропуску строку позовної давності через вчинення нотаріусом виконавчого напису, у той час, як у цій справі він звертався про стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки, є безпідставними, оскільки вид позасудового способу захисту своїх прав не впливає на ту обставину, що особа самостійно обрала спосіб свого захисту, звернувшись не до суду з позовом у межах позовної давності, а до нотаріуса про визнання права власності на предмет іпотеки.

Висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21) про те, що звернення до однієї форми (одного способу) захисту ніяк не впливає на перебіг позовної давності, а особа, яка вдалася до юрисдикційної форми захисту свого права нотаріусом і пропустила позовну давність для звернення до суду з позовом для захисту цього ж права, не може виправдовуватися тим, що вона захищалася в позасудовому порядку, були правильно враховані судами попередніх інстанцій, оскільки є релевантними для розгляду цієї справи.

Суд апеляційної інстанції правильно вказав, що звернення до нотаріуса за захистом прав, вчинення виконавчого напису, звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, а також подальше визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та скасування реєстрації права власності на предмет іпотеки не можна вважати поважними причинами пропуску позовної давності, оскільки кредитор, який обрав саме такий позасудовий спосіб захисту порушеного права, має усвідомлювати й наслідки такого вибору. Ризики, пов`язані з визнанням виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та зверненням стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку несе саме особа, яка обрала позасудовий спосіб захисту. У разі пропуску строку позовної давності кредитор не може виправдовуватися тим, що він захищався в позасудовому порядку.

Тривалий розгляд спору за участі сторін не позбавляв позивача можливості звернутися до суду із позовом раніше та захистити своє порушене право.

Причини пропуску позовної давності в цьому випадку пов`язані з обставинами, що залежать повністю від дій та вибору позивача.

Суд також правильно зауважив, що ОСОБА_1 , зазначаючи, що вважав свої права захищеними шляхом вчинення виконавчого напису та звернення стягнення на предмет іпотеки у 2009 році, приймав від ОСОБА_2 виконання договору і після того, до 05 жовтня 2010 року.

Посилання заявника на правові висновки Великої Палати Верховного Суду не впливають на правильність вирішення судами спору, оскільки вони є нерелевантними до питання пропуску строку позовної давності та визначення поважності причин пропуску цього строку.

Отже, доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не відповідають матеріалам справи та встановленим судами обставинам, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявниками норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційних скаргах заявників доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 05 жовтня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець