Справа № 362/2528/25
Провадження № 2-о/362/107/25
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

14 травня 2025 року

суддя Васильківського міськрайонного суду Київської області Марчук О.Л., перевіривши матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Солом`янський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про прийняття заяви, відкриття провадження та встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся до суду із заявою, перевіривши яку, приходжу до висновку, що її необхідно залишити без руху з наступних підстав.

Норми статті 175 ЦПК України чітко та імперативно визначають вимоги щодо форми і змісту позовної заяви.

Натомість, в порушення пункту 2 частини третьої статті 175 ЦПК України, позовна заява не містить адресу місця проживання заявника.

Насамперед, у позові вказано адресу реєстрації заявника, тоді як цивільний процесуальний закон не вимагає зазначення адрес реєстрації, а чітко і конкретно вказує на те, що позовна заява повинна містити місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс.

При цьому, суд враховує, що адреси реєстрації та місця її фактичного проживання (перебування) можуть бути різними.

У зв`язку із цим, слід звернути увагу заявника на вимоги статті 316 ЦПК України, яка визначає підсудність справ про встановлення факту, що має юридичне значення.

Норма частини першої статті 316 ЦПК України, на яку заявник посилається у своїй заяві, передбачає, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Тобто, цивільний процесуальний закон чітко і конкретно визначає підсудність справ про встановлення факту, що має юридичне значення саме за місцем проживання особи, а не за місцем її реєстрації.

Оскільки місце реєстрації та фактичного проживання є двома окремими юридичними категоріями, очевидно, що заявнику необхідно звертатись в суд за місцем свого фактичного проживання.

Суд звертає увагу на те, що за приписами норми статті 316 ЦПК України обставини реєстрації заявника не мають жодного правового значення.

Зокрема, для визначення підсудності справи за статтею 316 ЦПК України необхідно лише встановити фактичне місце проживання фізичної особи заявника.

Читаємо дослівно статтю 316 ЦПК України: «Заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.».

Про місце реєстрації жодного слова!

Тобто, цивільний процесуальних закон чітко, конкретно і беззастережно визначає підсудність прав про усиновлення саме за місцем проживання заявника, а не її місця реєстрації!!!

У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» термін «місце проживання» визначено як - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

Пункт 12 частини першої статті 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні, визначає термін «реєстрація місця проживання (перебування) особи» як - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.

Пунктом 4 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 передбачено, особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою; у разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором.

Пункт 5 вказаного Порядку визначає, що Громадянин України, який проживає на території України, зобов`язаний протягом 30 календарних днів після зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати/зареєструвати його; батьки або інші законні представники зобов`язані задекларувати/зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

Отже, поняття «місце проживання» і «адреса реєстрації» є різними за своєю юридичною суттю та відмінними за правовим значенням, а тому їх не можна ототожнювати.

Як наслідок, слід зробити логічний і послідовний висновок про те, що фізична особа Громадянин України повинен мати зареєстроване місце проживання (зареєструвати конкретну адресу як своє місце проживання) та, воднораз, - має право на вільний вибір місця проживання і може фактично проживати без реєстрації не за місцем своєї реєстрації, а за іншою адресою.

ЦПК України також розрізняє між собою поняття «місце проживання» і «адреса місця реєстрації».

Наприклад, норма частини першої статті 27 ЦПК України визначає, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Натомість, норма статті 316 ЦПК України не пов`язує підсудність справ про встановлення факту, що має юридичне значення, із місцем реєстрації, а передбачає подачу заяви до суду за місцем проживання заявника.

Тобто, за статтею 316 ЦПК України, у даному випадку слід керуватись та визначати підсудність саме за місцем проживання, а не за місцем реєстрації фізичної особи.

Як зазначено за змістом заяви, заявник фактично проживає в Солом`янському районі міста Києва.

Таким чином, за вимогами статті 316 ЦПК України, у даному випадку слід керуватись та визначати підсудність саме за місцем проживання заявника, а не за місцем його реєстрації.

Отже, адвокату необхідно вирішити питання стосовно територіальної юрисдикції (підсудності) даної цивільної справ!

Крім того, вимоги пункту першого прохальної частини заяви не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства по своїй суті, оскільки не стосуються жодних фактичних обставин з приводу яких подано заяву.

Викладені у пункті першому прохальної частини заяви прохання не є способами захисту цивільних прав які використовуються при формулюванні позовних вимог з метою захисту і/або відновлення прав та інтересів які порушені.

Зокрема, вирішення питання про прийняття заяви та відкриття провадження по справі, про що заявник просить у пункті першому прохальної частини заяви, здійснюється судом в силу положень ЦПК України, тобто належить виключно до повноважень суду та не потребує додаткового їх заявлення в прохальній частині заяви.

Тобто, заявнику слід вирішити питання щодо обґрунтованості, доцільності, необхідності заявлення таких вимог та їх формулювання у прохальній частині заяви.

Як наслідок, вимогами заяви по суті є лише зазначені вимоги у пункті другому прохальної частини заяви про встановлення факту.

Одночасно, суд звертає увагу та наголошує на наступному!!!

Заявнику необхідно вирішити питання щодо заінтересованої особи у даній справі.

Зокрема, слід вирішити питання відносно виключення органу реєстрації із даної справи, оскільки питання встановлення даного факту не залежить від правової позиції органу державної реєстрації.

Тобто, в органу реєстрації відсутня її юридична зацікавленість у результатах вирішення справи судом, позаяк для органу реєстрації не має правового значення чи буде встановлено факт розірвання шлюбу чи ні.

За аналогією, слід розуміти, що у справах про розірвання шлюбу не приймає участь орган реєстрації, а лише потім виконує рішення суду!!!

Очевидним, безумовним і беззаперечним фактом є те, що єдиною заінтересованою особо у даному випадку є особа із якою заявник перебувала у шлюбі.

Саме ОСОБА_2 і тільки його прямо і безпосередньо стосується встановлення факту розірвання шлюбу із ОСОБА_1 , оскільки він був чоловіком заявниці.

До того ж, при подачі позову слід обов`язково дотримуватись вимог статті 177 ЦПК України.

Проте, всупереч вимогам частини першої статті 177 ЦПК України, заявник не додав до заяви копії всіх документів, що додаються до неї, для заінтересованої особи.

Зокрема, заявником не додано документ, що вказаний у пункті № 1 додатків до заяву, для заінтересованої особи.

При цьому, положення цивільного процесуального закону не передбачають можливості додавати до позову документи тільки для суду!!!

Також, в порушення вимог частини першої статті 177 ЦПК України, позивач не додав до заяви її копію та копії всіх документів, що додаються до неї для заінтересованої особи.

Дана обставина підтверджується переліком додатків до заяви, в якому відсутня вказівка про те, що до заяви додано «копію заяви із усіма додатками до неї для заінтересованої особи».

Тобто, якщо у додатку не вказано, що до заяви додається «копія заяви і всіх документів, що додаються до неї для заінтересованої особи», то є очевидним висновок, що вказаних документів до заяви не додано.

Одночасно, суд звертає увагу адвоката на необхідності чіткого і конкретного формулювання додатків до заяви, оскільки зазначення додатку: «Копія заяви» унеможливлює визначення документів які заявник додає до заяви, а які не додає!!!

Виникає питання: копія якої саме заяви додано? Хто автор цієї заяви? Яка дата цієї заяви? До кого звернуто вказану заяву? Скільки аркушів має така заява?

Належним зазначенням додатку - є зазначення назви документу та його реквізитів (номеру, дати та інше).

Дане питання є надзвичайно важливим та до нього не слід відноситись формально, оскільки саме від того як сформульовано додатки до заяви, залежить висновок про те, звідки в матеріалах справи опинився той чи інший документ.

Тобто, у випадку зазначення додатку: «Копія зави», неможливо зрозуміти який саме документ заявник додав до заяви???!!!

Як наслідок, суд наголошує на необхідності не лінуватись та належним чином зазначити перелік усіх додатків до позову із зазначенням назви документу та його реквізитів (номеру, дати та інше), - з метою чіткого і зрозумілого формування, прошиття і нумерації матеріалів цивільної справи.

У зв`язку із цим, заявнику необхідно усунути зазначені недоліки заяви у спосіб: шляхом подання нової редакції заяви, яка б повністю відповідала вимогам статей 175, 177, 316 і 318 ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Таким чином, враховуючи, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 177, 316 і 318 ЦПК України, приходжу до висновку, що її слід залишити без руху, про що повідомити заявника і надати йому строк для усунення недоліків.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 177, 258 - 261, 316, 318 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Залишити без руху заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Солом`янський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про прийняття заяви, відкриття провадження та встановлення факту, що має юридичне значення.

Повідомити про вказане заявника і надати йому строк для усунення недоліків - десять днів з дня вручення копії даної ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя