Справа № 296/4016/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2025 року м.Житомир

Корольовський районний суд міста Житомира в складі:

головуючого судді Рожкової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Цимбалюк А.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Примака В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до держави російська федерація в особі посольства російської федерації, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Міністерство закордонних справ України про стягнення моральної шкоди,

У С Т А Н О В И В :

І. СУТЬ СПРАВИ

1.1. 29.04.2024 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (позивачі) звернулись до Корольовського районного суду міста Житомира із позовом до держави російська федерація (відповідач), в якому відповідно до уточнення позовних вимог просили:

(1) стягнути з держави російська федерація на користь позивача ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією проти України, 8 402 000,00 грн, що на день подання позову до суду за офіційним курсом Національного Банку України є еквівалентом 193 149,37 євро;

(2) стягнути з держави російська федерація на користь позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією проти України 8 402 000,00 грн, що на день подання позову до суду за офіційним курсом Національного Банку України є еквівалентом 193 149,37 євро.

1.2. У позовній заяві позивачі зазначають, що з початку збройної агресії РФ проти України у 2014 році, а особливо з моменту повномасштабного вторгнення 24 лютого 2022 року, вони зазнали глибоких моральних страждань, на підтвердження чого зазначають факти втрати житла, вимушеного переселення, постійного перебування в умовах небезпеки, обстрілів. Позивачі вважають, що дії РФ, як держави, порушують норми міжнародного права, зокрема Статут ООН, Женевські конвенції 1949 року, Загальну декларацію прав людини, а також положення Конституції України та Цивільного кодексу України. Вони посилаються на статтю 56 Конституції України та статтю 1167 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожного на відшкодування шкоди, завданої протиправними діями державних органів.

1.3. Позивачі також зазначають, що судовий імунітет іноземної держави не може бути застосований до справ, які стосуються грубого порушення норм міжнародного гуманітарного права, збройної агресії та масових порушень прав людини. У цьому контексті вони посилаються на правові позиції Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах у справах №308/9708/19, №428/11673/19, №486/716/20 та інших. У зв`язку з цим позивачі просять суд стягнути з відповідача компенсацію моральної шкоди в розмірі, зазначеному в позовній заяві.

ІІ. ПРОЦЕДУРА та ПОЗИЦІЇ СТОРІН

2.1. 06.05.2024 ухвалою суду відкрито провадження у даній справі та призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження.

2.2. 10.06.2024 до суду надійшли письмові пояснення Міністерства закордонних справ України, в яких вказано, що у зв`язку з розірванням дипломатичних відносин між Україною та російською федерацією, починаючи з 24 лютого 2022 року, подальше дипломатичне спілкування, у тому числі передача судових документів дипломатичними каналами, є неможливим. МЗС також наголосило, що згідно з національним законодавством України та положеннями Віденської конвенції про дипломатичні і консульські зносини, на іноземні держави поширюється судовий імунітет, за винятком випадків, передбачених законом або міжнародними договорами. Разом з тим, відмова від судового імунітету можлива виключно за згодою держави, проте отримати таку згоду в сучасних умовах не видається можливим через відсутність дипломатичних каналів зв`язку. У зв`язку з цим МЗС заявило про неможливість застосування передбаченого раніше алгоритму погодження розгляду позовів проти російської федерації в українських судах та просило розгляд справи здійснювати за їх відсутності.

2.3. 11.12.2024 протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання з розгляду справи по суті.

2.4. Позивач ОСОБА_1 та представник позивачів ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

2.5. Відповідно до частини 2 статті 496 ЦПК України, іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

2.6. Статтею 498 ЦПК України передбачено, що у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

2.7. Доручення суду України надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.

2.8. За інформацією Міністерства закордонних справ України 24.02.2022 розірвано дипломатичні відносини між Україною та рф, у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією останньої проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території РФ та діяльність її дипломатичних установ на території України зупинено. Комунікація МЗС з органами влади рф за посередництва третіх держав також не здійснюється.

2.9. Відповідно до інформації Міністерства юстиції України «Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану» № 25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022 з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування, що стосується співробітництва з установами російської федерації на підставі міжнародних договорів України з питань міжнародно-правових відносин та правового співробітництва у цивільних справах та у галузі міжнародного приватного права.

2.10. Відтак, у зв`язку з військовою агресією суд був позбавлений можливості здійснювати повідомлення відповідачів про розгляд справи засобами поштового зв`язку та звернутися до суду держави-відповідача з судовим дорученням про вручення документів.

2.11. Таким чином, виклики відповідача у справі було здійснено шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті «https://kl.zt.court.gov.ua/sud0609/gromadyanam/vukluk_do /1537634/»

2.12. Відомості про судовий розгляд справи та зазначені процесуальні рішення оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень, відомості якого є загальнодоступними.

2.13. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ та ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ

3.1. 10.07.1982 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали шлюб, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюб серії НОМЕР_1 від 10.07.1982 (а.с.28).

3.2. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №1827- та №1827- від 03.01.2023 (а.с.26,33).

3.3. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали в квартирі АДРЕСА_2 , що підтверджується копією ордеру №40 на житлову площу в гуртожитку, що виданий ОСОБА_1 (а.с.34).

3.4. 01.03.2022 багатоквартирний будинок № 1/304 БОС в місті Житомирі зазнав руйнації внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією російської федерації, що підтверджується копією акту №2 візуального обстеження об`єкту (житлового будинку) від 02.05.2022 та роздрукованими фото (а.с.35, 37-42).

3.5. Позивачі користувалися автомобілем марки ВАЗ 21063, який належить на праві власності ОСОБА_5 , що підтверджується копією довіреності, зареєстрованої в реєстрі за №6621 від 10.12.2005 (а.с.36).

3.6. Допитаний в судовому засіданні 02.04.2025 свідок ОСОБА_6 вказав, що був колегою ОСОБА_1 та підтвердив, що позивач після вимушеного переселення після втрати житла впродовж тривалого часу перебував у пригніченому стані.

ІV. НОРМИ ПРАВА, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ

4.1. Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

4.2. Згідно зі статтею 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 4951 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія.

4.3. Відповідно до частини другої статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

4.4. Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України).

4.5. Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України).

4.6. Відповідно до частин першої та другої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

4.7. Згідно з частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

V. ОЦІНКА та МОТИВИ СУДУ

5.1. Встановлено, що між сторонами у справі виникли спірні правовідносини з приводу стягнення моральної шкоди, заподіяної в результаті російської збройної агресії на території України.

(і) Щодо незастосування судового імунітету рф

5.2. Відповідно до приписів пункту 3 частини 1 статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» (Підстави визначення підсудності справ судам України), суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України.

5.3. Частина перша статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

5.4. Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

5.5. Водночас міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці.

5.6. Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

5.7. У рішенні від 14 березня 2013 року у справі «Олєйніков проти Росії» ЄСПЛ вказав, що положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року застосовуються «відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її», і Суд повинен брати до уваги цей факт, вирішуючи питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції (п. 68, п. 31).

5.8. Отже, можна дійти висновків про те, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду.

5.9. Відповідно до правового висновку викладеного у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 щодо судового імунітету рф у справах про відшкодування шкоди, завданої державою-агресором Верховний Суд дійшов висновку, що рф, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі громадянину України. Верховний Суд виходив із того, що названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом.

5.10. У Постановах від 18.05.2022 у справах № 428/11673/19 та № 760/17232/20-ц Касаційний цивільний суд Верховного Суду розширив правові висновки, згідно з якими підтримання юрисдикційного імунітету російської федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

5.11. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 у справі № 635/6172/17 (п. 49) підтримала правовий висновок, викладений у постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, стосовно того, що суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

(іі) Щодо стягнення моральної шкоди

5.12. Можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться у залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).

5.13. За своєю суттю зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом).

5.14. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду, в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).

5.15. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

5.16. Позивачі повинні довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

5.17. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.

5.18. Під час визначення компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

5.19. Верховний Суд сформував висновок щодо обмеження судового імунітету рф у справах про відшкодування шкоди, завданої державою-агресором, відповідно до якого для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну у міжнародному праві кодифікованою підставою є «деліктний виняток» (англ, «tort exception»). Умовами, необхідними для застосування «деліктного винятку», є: 1) принцип територіальності: місце дії/бездіяльності має бути на території держави суду; 2) присутність автора дії/ бездіяльності на території держави суду в момент вчинення дії/бездіяльності (агента чи посадової особи іноземної держави); 3) дія/ бездіяльність ймовірно може бути привласнена державі; 4) відповідальність за дії/бездіяльність передбачена положеннями законодавства держави суду; 5) завдання смерті, фізичної шкоди особі, збитків майну чи його втрата; 6) причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю і завданням смерті, фізичної шкоди особі або збитків майну чи його втратою (постанови Верховного Суду від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19, від 18 травня 2022 року у справі №428/11673/19, від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц).

5.20. Російська федерація, порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (пункти 1, 2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 01 серпня 1975 року, договори, укладені між Україною та Росією, в тому числі про українсько-російський державний кордон, вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому є, відповідно до прийнятих Україною нормативних актів, державою-агресором, що, в свою чергу, свідчить про відсутність у неї судового імунітету.

5.21. Суд встановлено, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, розв`язання і ведення агресивної війни ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимушені були залишити місце свого постійного проживання, у зв`язку з чим зазнали моральних переживань, душевних страждань, які виразилися у втраті душевного спокою, постійному відчутті невпевненості і незахищеності, побоюванні за безпеку, порушенні нормальних життєвих зв`язків, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя й безпеки, втраті можливості вільного спілкування з близькими, тощо.

5.22. Водночас, суд вважає, що вимоги позивачів про відшкодування моральної шкоди у розмірі 8 402 000,00 грн. кожному не є достатньо доведеними та обґрунтованими, оскільки житло, у якому вони проживали не належало їм на праві власності, а сторони проживали там на підставі ордеру на житлову площу в гуртожитку. Крім того автомобіль ВАЗ 21063, який зазнав пошкоджень належить на праві власності ОСОБА_5 , а позивачі у свою чергу лише користувались вказаним автомобілем.

5.23. Суд зазначає, що під час визначення суми компенсації моральної шкоди суд у кожній конкретній справі враховує характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, а також вимоги розумності і справедливості.

5.24. Врахувавши встановлені у цій справі обставини, зокрема, порушення прав позивачів на життя, свободу пересування, триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги характер страждань позивачів, що полягають у втраті можливості користування житлом, спілкуванні із друзями та родиною, та обставини, за яких така шкода була заподіяна, суд дійшов висновку, що достатньою сатисфакцією для позивачів є стягнення з держави-агресора моральної шкоди у розмірі по 300 000 грн. на кожного, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

5.25. З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню.

VI. ЩОДО СУДОВИХ ВИТРАТ

(і) Щодо стягнення судового збору

6.1. Згідно зі статтею 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

6.2. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

6.3. Оскільки 1% від суми позовних вимог позивача перевищує 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, належним до сплати розмір судового збору за заявою позивача становить максимальну суму 13 420 грн.

6.4. Відповідно до пункту 22 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

6.5. Враховуючи те, що позивачі звільнені від сплати судового збору при зверненні до суду із цим позовом, судовий збір підлягає стягненню з відповідача держави російська федерація в дохід державного бюджету України.

6.6. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

6.7. Оскільки з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню 600 000 грн. моральної шкоди, суд приходить до висновку про те що з російської федерації на користь держави Україна має бути стягнений судовий збір у загальній сумі 6 000 грн.

(б) Щодо витрат на професійну правничу допомогу

6.8. За правилами частини другої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

6.9. З долученого до позовній заяві копії додаткового договору №1 від 11 квітня 2024 року до договору 11/04-2024 від 11 квітня 2024 року про надання правничої (правової) допомоги, підписаний між ОСОБА_1 та адвокатом Примаком В.М. вбачається, що в день укладення додаткового договору сторони визначають наступний порядок виплати ОСОБА_1 адвокату Примаку В.М., а саме позивач сплачує адвокату частину завдатку - грошові кошти в сумі 11 835 грн. та до 11 травня 2024 року 7 890 грн та за день судового засідання по справі позивач сплачує адвокату грошові кошти в сумі 2 500 грн. незалежно від часу судового засідання - за кожне судове засідання.

6.10. Тобто, розмір правової допомоги по вказаній справі склав 11 835 грн + 7 890 грн + 7 500 грн (2 500 грн х 3 судових заасідання за участю представника позивача), а всього 27 225 грн.

6.11. Системний аналіз норм статей 137, 141 Цивільного процесуального кодексу України дає підстави для висновку, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат.

6.12. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15 зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

6.13. При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт; час, витрачений на їх виконання; обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони.

6.14. Ураховуючи предмет і підстави заявленого позову, незначну складність справи, усталену судову практику з розгляду даної категорії справи, відсутність необхідності в витребуванні доказів, обсяг виконаних адвокатом робіт, яка полягала у складенні позовної заяви, на підставі поданих позивачем документів, співмірність наданих послуг із складністю справи, суд вважає, що розмір заявлених витрат на правничу допомогу є завищеним.

6.15. Враховуючи принципи розумності і співмірності, складність справи, обсяг фактично наданих адвокатом послуг, обґрунтованість та пропорційність розміру заявлених витрат на правничу допомогу, які позивач поніс до предмета спору, суд дійшов висновку наявність підстав для часткового відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 11 000 гривень.

Керуючись статтями 76-80, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И В :

1. Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , задовольнити частково.

2. Стягнути з російської федерації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 300 000 (триста тисяч) гривень та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 000 (одинадцять тисяч) гривень.

3. Стягнути з російської федерації на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 300 000 (триста тисяч) гривень.

4. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

5. Стягнути з російської федерації в дохід державного бюджету України судовий збір в сумі 6000 (шість тисяч) гривень.

Рішення суду може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивачі:

(1) ОСОБА_1 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1

місце проживання:

АДРЕСА_3

РНОКПП НОМЕР_2

(2) ОСОБА_2 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2

місце проживання:

АДРЕСА_3

РНОКПП НОМЕР_3

Відповідач:

Держава російська федерація в особі

посольства російської федерації

останнє відоме місце розташування посольства:

10014 м. Київ, пр. Повітрофлотський. 27А

Третя особа у справі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору:

Міністерство закордонних справ України,

адреса місцезнаходження:

01018, м. Київ, Михайлівська площа, 1

Головуючий суддя Олена РОЖКОВА