Справа № 946/5498/23
Провадження № 2/946/32/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 травня 2025 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді: Бальжик О.І.

за участю секретаря: Аубекерової Г.В.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ізмаїлі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , про визнання незаконним та скасування рішення, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності, скасування реєстрації права власності, витребування майна, припинення та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

І. Суть позовної заяви (стаття 175 ЦПК України)

1.1. 26 липня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області та ОСОБА_3 (а.с.1, 2 т.1), який 05 грудня 2023 року уточнив (а.с.148-150 т.1), та остаточно просив:

(1) визнати незаконним та скасувати пункт 1.28 рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради №1595 від 07 грудня 2012 року;

(2) визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 14 грудня 2012 року, видане виконавчим комітетом Ізмаїльської міської ради на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 601,3 кв.м;

(3) скасувати реєстрацію права власності в реєстрі речових прав на нерухоме майно р/н 36886960 від 15 грудня 2012 року згідно зі свідоцтвом про право власності № НОМЕР_1 від 14 грудня 2012 року;

(4) витребувати у ОСОБА_4 3/100 частини нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що складаються із приміщення № XIII, загальною площею 18,0 кв.м;

(5) припинити за ОСОБА_4 право власності на 3/100 частини нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що складаються із приміщення № XIII, загальною площею 18,0 кв.м;

(6) визнати право власності на 3/100 частини нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що складаються із приміщення № XIII, загальною площею 18,0 кв.м;

(7) стягнути з виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради судові витрати.

1.2. Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що 25 травня 2011 року між ним та фізичною особою ОСОБА_3 укладено договір №3В/4/П про участь у спільному будівництві об`єкту « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_2 . Предмет договору - підземний паркінг-місце для стоянки автомашини №3, розміром 6 метрів на 3 метра. Відповідно до пункту 2.1 договору об`єкт нерухомості мав бути переданий у власність до 30 листопада 2012 року. Згідно з пунктом 3.1 договору позивач здійснив оплату за паркінг у розмірі 8 000 доларів США, що склало еквівалент 64 000 гривень. Вказаний факт підтверджується розпискою від 25 травня 2011 року про передачу грошових коштів.

Приблизно влітку 2014 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 брелок від ролетних паркінгових воріт, яким користувався епізодично більше двох років. Право власності на паркінг ОСОБА_3 обіцяв оформити пізніше. 09.12.2016 року ОСОБА_3 поінформував позивача про те, що його паркінг відчужено іншій особі, як пізніше з`ясувалося, - ОСОБА_21 . Згідно з долученим до договору планом-схемою паркінгу на 18 автомобілів нумерація йде від №1 до № 18. В подальшому, комунальним підприємством «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації» (надалі КП «ІМБТІ»), яке проводило інвентаризацію підвального приміщення, нумерація парко-місць проведена римськими цифрами від XI до XXVIII, оскільки всі нежитлові приміщення позначаються лише римськими цифрами, а житлові приміщення лише арабськими. Таким чином, ОСОБА_3 не виконав умови укладеного між ним та ОСОБА_1 договору про участь у спільному будівництві об`єкту « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та заволодів належними йому грошовими коштами. На думку позивача, передача права на вказаний об`єкт нерухомості іншій особі є незаконною та суперечить пунктам 5.1, 6.1 договору, оскільки він не звертався письмово до ОСОБА_3 про відмову від паркінгу. Рішенням Ізмаїльського міжрайонного суду Одеської області від 08.04.2019 року, залишеним в силі судами апеляційної та касаційної інстанцій, ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позову про розірвання договору №3В/4/П від 25.05.2011 року. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02.12.2021 року, яке в подальшому в цій частині було скасовано судом апеляційної інстанції, визнано право власності ОСОБА_1 на майнове право на квартиру АДРЕСА_3 . Як вбачається з мотивувальної частини вказаного рішення, договори дарування від 06 грудня 2016 року та 19 січня 2017 року, згідно з якими ОСОБА_4 належать 3/100 частки нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 , до теперішнього часу не визнані недійсними та не скасовані, що у свою чергу позбавляє права витребувати майно у належного власника.

Інвестиційний договір №3В/4/П підписано 25 травня 2011 року, а вже 14 грудня 2012 року ОСОБА_22 оформив право власності на все підвальне приміщення площею 601,3 кв. м на своє ім`я. Про вказані обставини позивач дізнався тільки у 2023 році, коли отримав доступ до матеріалів кримінальних проваджень, як потерпілий. В рамках кримінальних проваджень 26 червня 2023 року дізнавач ОСОБА_23 звернулася до Ізмаїльського міського голови Ізмаїльської району Одеської області Абрамченка А.В. із запитом про надання належним чином завіреного пакету документів, який надала начальник КП «ІМБТІ» Гранич О.М. для оформлення Свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 . З отриманої відповіді міського голови від 10 липня 2023 року з`ясувалося, що технічний паспорт на підвальне приміщення, інвестиційний договір, укладений між ОСОБА_22 та генпідрядником «Джерело» в особі директора ОСОБА_24 , договір купівлі-продажу майнових прав на підвальне приміщення площею 603,1 кв.м, а також фіскальний чек або розписка, що підтверджують передання останньому коштів відповідно до інвестиційного договору, відсутні. Таким чином, будь-які документи на підтвердження того, що ОСОБА_3 є інвестором підвального приміщення та здійснив його фінансування, відсутні. Під час допиту в межах кримінального провадження №0000083 від 15 січня 2020 року за ч. 1 ст. 190 КК України директор ПМП «Джерело» ОСОБА_24 стверджував, що ніколи від ОСОБА_3 не отримував грошових коштів у розмірі 357 153 гривень, не сплачував з цієї суми податки, не будував багатоповерховий багатоквартирний будинок за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки ліцензій на будівництво не має і не мав, у ПМП «Джерело» відсутня будівельна техніка. Жодних документів на підтвердження того, що ПМП «Джерело» в особі директора ОСОБА_24 укладало договори із субпідрядниками, які мали ліцензії на будівництво та необхідну техніку, в рамках кримінального провадження N№0000083 останній не надавав. Крім того, ОСОБА_24 стверджував, що ніколи акт приймання-передачі підвального приміщення до КП «ІМБТІ» не передавав. За таких обставин, на думку позивача, свідоцтво про право власності видано ОСОБА_22 виконавчим комітетом Ізмаїльської міської ради незаконно.

Також ОСОБА_22 при оформленні свідоцтва про право власності з метою заволодіння паркомісцем №3 навмисно приховав той факт, що ОСОБА_1 є інвестором на 18 м.кв. (одне паркомісце), що підтверджує інвестиційний договір №3В/4/П від 25 травня 2011 року. Надалі, після проведення інвентаризації та складання поверхового плану, дане паркомісце отримало нумерацію №XIII. ОСОБА_3 ніколи не пропонував позивачу отримати паркомісце на 18 кв.м. у підвальному приміщенні замість паркомісця у паркінгу. Незважаючи на те, що паркінг введений в експлуатацію як підвальне приміщення, цільового призначення він не змінив: у ньому зберігаються лише автомобілі. За таких обставин, порушено права позивача, як інвестора: він не отримав те, що передбачено інвестиційним договором.

ІІ. Суть відзиву на позовну заяву (стаття 178 ЦПК України)

2.1. 30 серпня 2023 представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Воронков В.О. направив відзив на позовну заяву (а.с.65-72 т.1), яким вважав позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 82, ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягають врахуванню судом під час розгляду даної справи обставини, встановлені рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02 грудня 2021 року у не скасованій частині, а також постановою Одеського апеляційного суду від 13 червня 2023 року, яка набрала законної сили, у цивільній справі №500/504/17. А тому, провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності підлягає закриттю відповідно до вимог п.3 ч.1, ч.2 ст. 255 ЦПК України.

Також, на думку представника відповідача, ОСОБА_1 у позовній заяві не зазначив, яким чином визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності, а також скасування державної реєстрації призведе до відновлення його порушеного права. Позивач, стверджуючи про порушення його прав з боку ОСОБА_3 шляхом передачі об`єкту договору від 25 травня 2011 року у власність іншим особам, навіть не заявив будь-яких позовних вимог до цих осіб. А відтак, обраний позивачем спосіб захисту не забезпечить ефективного захисту його прав щодо набуття у володіння 3/100 часток нежитлового приміщення, яке є об`єктом спору.

Додатково, представник відповідача звернув увагу, що про можливу передачу об`єкту договору від 25 травня 2011 року No3В/4/П «Про участь у спільному будівництві об`єкту « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_2 », на який претендує ОСОБА_1 , як інвестор, іншій особі, а рівно порушення своїх майнових прав, позивач фактично дізнався щонайменше 09.12.2016 року, а не у 2021 році, коли отримав доступ до матеріалів кримінальних проваджень, як потерпілий. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права, а не коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. А відтак, просить застосувати строк позовної давності, відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову за вказаних підстав, а також стягнути з останнього витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000 гривень.

2.2.Представник виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області 15 січня 2024 року направила відзив на позову заяву, яким просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (а.с.187, 188 т.1). В обґрунтування заперечень проти позову представник відповідача зазначила, що підставою для прийняття виконкомом Ізмаїльської міської ради рішення №1595 від 07 грудня 2012 року стали договір про створення спільної власності від 11 січня 2011 року, рішення виконкому №474 від 25 березня 2011 року «Про дозвіл ОСОБА_25 проектування та будівництво чотирьох поверхового жилого будинку з підвалом по АДРЕСА_4 », акт приймання-передачі квартири АДРЕСА_5 , декларація про готовність об`єкта до експлуатації №ОД 3 від 11 жовтня 2012 року, паспорти, технічні паспорти. Таким чином, виконавчий комітет Ізмаїльської міської ради при прийнятті оскаржуваного рішення діяв відповідно до діючого на той момент законодавства. Крім того, на думку представника виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради, позивачу було відомо про прийняття оскаржуваного рішення та про видачу свідоцтва про право власності більше ніж три роки тому, а отже позовна давність спливла.

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі

3.1. Відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 26 липня 2023 року справа №946/5498/23 передана на розгляд судді Бальжик О.І. (а.с.54 т.1).

3.2. Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Бальжик О.І. від 27 липня 2023 року позовну заяву залишено без руху (а.с.55 т.1).

3.3. Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Бальжик О.І. від 14 серпня 2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі (а.с.55 т.1).

3.4. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 грудня 2023 року витребувано докази з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.160 т.1).

3.5. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 грудня 2023 року в якості співвідповідача залучено ОСОБА_4 (а.с.161 т.1).

3.6. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09 лютого 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі (а.с.230, 231 т.1).

3.7. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09 лютого 2024 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 (а.с.232 т.1).

3.8. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 липня 2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті (а.с.165 т.2).

3.9. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 травня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Воронкова В.О. про закриття провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про витребування майна, припинення та визнання права власності.

3.10. Під час розгляду справи здійснювалася повна фіксація судового процесу за допомогою технічних засобів.

ІV. Виклад позиції учасників судового процесу; показання свідків

4.1. У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав у повному обсязі та наполягав на його задоволенні на підставі викладених у ньому доводів. Додатково зазначив, що ОСОБА_3 не виконав умови укладеного між ними договору. Він, в свою чергу, оплатив вартість місця для стоянки автомобіля достроково та у повному обсязі. Договір між ними не розірваний, не визнаний недійсним, а тому ОСОБА_3 оформив право власності на спірний об`єкт нерухомості на своє ім`я безпідставно. Крім того, відповідач мав право відчужити місце для стоянки автомобіля іншій особі лише після розірвання з ним договору.

Звернув увагу, що у відповідності до договору про створення спільної власності ОСОБА_3 виступав інвестором всього підвального приміщення. Знаючи це, відповідач через чотири місяці після укладення вказаного договору, уклав з ним договір про участь у спільному будівництві об`єкту « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який стосується цього ж об`єкту нерухомості. Дану інформацію ОСОБА_26 від нього приховав, отримавши грошові кошти готівкою. Дана схема була розроблена відповідачем з метою ухилення від сплати податків, невиконання умов інвестиційного договору та незаконного оформлення права власності на об`єкт нерухомості на своє ім`я. Отримавши свідоцтво про право власності на своє ім`я, ОСОБА_3 розпорядився місцем для стоянки автомобіля на свій розсуд.

У 2015 році ОСОБА_3 передав йому ключі від паркінгу, якими він користувався до грудня 2016 року. Відповідач надавав ключі лише тим інвесторам, які розрахувалися з ним у повному обсязі. Також, він оплачував комунальні послуги, які надавалися у вказаному підвальному приміщенні. 05 грудня 2016 року його машина, яка знаходилася у паркінгу, була заблокована автомобілем марки «Тойота» державний номерний знак НОМЕР_2 , який, як пізніше з`ясувалося, належить братові ОСОБА_3 . У зв`язку з цим, він викликав працівників поліції. На місце події приїхав ОСОБА_3 та повідомив працівникам поліції, що він вже не має жодних прав на це місце для стоянки автомобіля. В той день він дізнався про наявність договору дарування належного йому паркінгу на ім`я ОСОБА_21 . Після цього, він був вимушений вигнати свій автомобіль з паркінгу і з того часу він позбавлений можливості користуватися ним. Через деякий час відповідач звернувся до суду із позовом про розірвання укладеного між ними договору, у задоволенні якого йому було відмовлено. КЦС ВС підкреслив, що ОСОБА_3 може розірвати договір лише у разі невнесення інвестором оплати. Проте, він сплатив повну вартість місця для стоянки автомобіля та розривати договір наміру не має. Якби ОСОБА_3 сплатив йому вартість паркінгу станом на сьогоднішній день (13 000 доларів США) та виплатив збитки, спір між ними міг би бути вичерпаний, проте він цього не бажає. Також, він не проти отримати паркінг, відносно якого ним було укладено договір та сплачено 8 000 доларів США, навіть, якщо він буде називатися підвальним приміщенням.

Акт приймання-передачі спірного підвального приміщення директор КП «ІМБТІ» Гранич О.М. отримала від відповідача ОСОБА_3 , який згідно з договором про створення спільної власності від 11 січня 2011 року є фізичною особою, інвестором підвального приміщення, стороною №28, а не генпідрядником. З ОСОБА_24 , який є генпідрядником об`єкта нерухомості, та від якого вона мала отримувати документи для долучення до інвентаризаційної справи, ОСОБА_27 не знайома.

Також звернув увагу, що ОСОБА_3 , який виступав у договорі як інвестор фізична особа, грошові кошти в сумі 357 153 гривень генеральному підряднику ПМП «Джерело» не передавав. ОСОБА_24 під час допиту зазначив, що підвальне приміщення він не будував, акт приймання-передачі до КП «ІМБТІ» не передавав.

Крім того, в акті приймання-передачі нежитлових приміщень, який ОСОБА_27 як єдиний доповідач надала до виконавчого комітету, на відміну від актів приймання-передачі квартир за цією ж самою адресою, не зазначена площа об`єкта нерухомості. Також, в назві цього акту зазначено, що начебто приймається-передається квартира, в той час як мова стосувалася нежитлових приміщень загальною площею 601, 3 кв.м, щодо яких наявні інвестори. Попри те, що КП «ІМБТІ» зробило поверховий план (із зазначенням вимірів та поділу вказаних нежитлових приміщень на 18 парко-місць), який повністю збігається із схемою, яку надавав йому ОСОБА_3 під час укладення угоди. Технічний паспорт та інвестиційний договір, які є підставою для оформлення права власності, надані не були. Вказані обставини, на думку позивача, надали можливість керівнику бюро технічної інвентаризації ввести в оману членів виконкому при прийнятті оскаржуваного рішення.

У спірному підвальному приміщені, яке використовується під паркінг, проходять всі комунікації з водовідведення. Також, в окремо вигородженому стінками приміщенні, яке розташовано у паркінгу, знаходяться електрокомунікації всього будинку. Під паркінгом іншого підвального приміщення немає. Відповідно, право власності на таке підвальне приміщення не могло бути оформлене на одну особу. Директор КП «ІМБТІ» Гранич О.М. навмисно приховала вказаний факт та видала технічний паспорт на вказане нежитлове приміщення на ім`я ОСОБА_3 одноособово. На його думку, окремо вигороджене приміщення, а також пожежний проїзд після здачі будинку до експлуатації повинні були передані на баланс ОСББ Успіх-2014, що не було зроблено.

Ескіз підвального приміщення, за яким був виготовлений поверхневий план підвального приміщення (тобто його поділ на 18 паркомісць), був виготовлений 14 грудня 2015 року, в той час як сам поверхневий план - 19 липня 2014 року.

Відповідач ОСОБА_4 не приходив у судові засідання під час розгляду справи №500/372/17, а також не приходить у судові засіданні з розгляду даної справи, що свідчить про відсутність зацікавленості у результаті розгляду справи. На його переконання, договір дарування від 06 грудня 2016 року є фіктивним. Підтвердження цього, окрім викладеного, є зазначена у договорі вартість паркомісця (1 000 доларів США), яка у 8 разів менша за реальну вартість місця для стоянки автомобіля на момент укладення ним договору та у 13 разів менша за реальну вартість станом на момент укладення договору дарування. Крім іншого, ОСОБА_21 не є членом сім`ї або родичом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не є членом сім`ї або родичом ОСОБА_21 . Згідно з протоколом допиту свідка ОСОБА_21 в рамках кримінального провадження саме ОСОБА_3 звернувся до нього з проханням тимчасово, безкоштовно оформити на своє ім`я одне місце у паркінгу. Фактично він не був власником спірного об`єкту нерухомості, його участь була формальною. Рішення переоформити в подальшому паркомісце на ОСОБА_4 ОСОБА_21 не приймав; вказане рішення ухвалив ОСОБА_3 . За змістом протоколу допиту ОСОБА_4 він ніколи не був інвестором паркомісця у підвальному приміщенні; пояснити слідчому чому саме йому ОСОБА_21 подарував місце для стоянки автомобіля не зміг.

Також просив відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_3 про застосування строку позовної давності, оскільки доступ до документів, які стали підставою для звернення до суду із даним позовом він зміг отримати лише у 2023 році в рамках кримінального провадження.

4.2. Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Воронков В.О. просив відмовити у задоволенні позову, вважаючи його безпідставним та таким, що порушує законні права та інтереси третіх осіб.

Додатково представник відповідача зазначив, що ОСОБА_1 стало відомо про порушення своїх прав ще у 2017 році, коли він звертався до правоохоронних органів із відповідними заявами. Крім того, у лютому 2017 року позивач звернувся до суду із позовом, яким просив витребувати від ОСОБА_4 й припинити за ним право власності на 3/100 частин нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 , визнавши право власності на вказане нерухоме майно за ним. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, залишеним в силі судом апеляційної інстанції, у цивільній справі №500/504/17, позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без задоволення, у зв`язку з не оскарженням первинного права власності. Не звернення позивача до фахівця в галузі права для надання професійної правничої допомоги, та як наслідок, обрання неефективного способу захисту своїх прав, не є поважною причиною пропуску строку позовної давності. Крім того, враховуючи, що судом вже ухвалювалося рішення, яке набрало законної сили, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про витребування спірного нерухомого майна, припинення та визнання права власності на нього, провадження у даній справі в частині тих самих вимог підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України. На його переконання, предмет та підстави позову ОСОБА_1 , які він заявляв у цивільній справі №500/504/17, повністю дублюються із предметом та підставами даного позову.

Що стосуються позовних вимог про скасування рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради, свідоцтва про право власності, видане на ім`я ОСОБА_3 , та державної реєстрації права власності, представник відповідача ОСОБА_28 звернув увагу, що задоволення вказаних позовних вимог призведе до втрати права власності на нежитлові приміщення ще 16 особами, які залучені до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору. Крім того, ОСОБА_1 не є стороною договору про створення спільної власності від 11 січня 2011 року.

Не спростовує ту обставину, що ОСОБА_3 грошові кошти ПМП «Джерело» за будівництво підвального приміщення не передавав. ОСОБА_3 вклав у будівництво вказаного об`єкту нерухомості належну йому на праві власності земельну ділянку площею 0,0917 га, на якій було побудовано багатоквартирний житловий будинок із підвальним приміщенням. Інвестори квартир за договором про створення спільної власності вклали у будівництво грошові кошти. Відповідно, відповідач знаючи, що він отримає новостворені нежитлові приміщення у багатоквартирному житловому будинку, уклав із замовниками, в тому числі ОСОБА_1 , договори про участь у спільному будівництві об`єкту «Підземний паркінг». Тобто, ОСОБА_3 розпорядився своєю майбутньою власністю.

Акт приймання-передачі підписувався після здачі будинку до експлуатації, що прямо передбачалося у договорі про створення спільної власності.

На його переконання, єдиним належним способом відновлення прав позивача є повернення грошей. ОСОБА_3 готовий повернути ОСОБА_1 передані ним за договором грошові кошти.

ОСОБА_3 рішенням суду першої інстанції виправданий, а тому до набрання обвинувальним вироком законної сили, він не може вважатися винуватим у вчиненні кримінального правопорушення. За таких підстав, позивач не може посилатися в обґрунтування позовних вимог на начебто шахрайські дії відповідача.

4.3. Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , представник виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, а також треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , будучи своєчасно та належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися.

Відповідач ОСОБА_3 направив представника з належним чином посвідченими повноваженнями.

Представник виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області просила розглянути справу у її відсутність та при прийнятті рішення врахувати відзив на позову заяву.

Інші учасники справи причини неявки не повідомили.

4.4. Свідок ОСОБА_29 , будучи допитаною за клопотанням позивача, пояснила, що ОСОБА_1 приходиться їй рідним братом. У 2011 році ОСОБА_30 уклав інвестиційний договір із ОСОБА_3 , предметом якого був підземний паркінг за №3. В подальшому, після здачі будинку до експлуатації, вказане місце для стоянки автомобіля отримало №ХІІІ, оскільки арабськими цифрами позначаються житлові приміщення, римськими нежитлові. Вона неодноразово була в цьому паркінгу, ще до влаштування ролетів. Підземний паркінг невеликий на 18 місць; в ньому знаходяться всі комунікації будинку; в окремо вигородженому приміщенні, яке знаходиться в ньому, розташовані електрощитові. В її присутності до брата підійшла ОСОБА_31 та пояснила, що у паркінгу буде проводитися прибирання, вартість якого складає 30-40 гривень щомісячно. Вячеслав користувався паркінгом протягом 2,5 років, з липня 2014 року; оплачував вартість послуг з його прибирання. Брат мав ключі від підземного паркінгу, які йому особисто надав відповідач на будівельному майданчику в її присутності. У жовтні 2016 року машину позивача заблокувала машина марки «Тойота» червоного кольору, яка належить брату ОСОБА_3 . На місце події були викликані працівники поліції. Під час з`ясування обставин справи стало відомо, що паркінг братові більше не належить.

4.5. Свідок ОСОБА_27 пояснила, що вона є начальником КП «ІМБТІ» з червня 2012 року. На підставі договору про створення спільної власності до КП «ІМБТІ» надійшло замовлення осіб про оформлення права власності на квартири та підвальне приміщення. КП «ІМБТІ» підготувало проект рішення, яке наявне в реєстраційній справі. 07 грудня 2012 року на підставі наданих КП «ІМБТІ» документів (технічних паспортів у кількості 28 штук, копій паспортів інвесторів, договору про створення спільної власності від 11 січня 2011 року, декларації про готовність об`єкту до експлуатації від 11 жовтня 2012 року, копії рішення №474 від 25.03.2011 року, акту приймання-передачі квартири) виконавчий комітет Ізмаїльської міської ради прийняв рішення про оформлення права власності на квартири та підвальне приміщення, що розташовані по АДРЕСА_2 . На підставі вказаного рішення інвесторам видані свідоцтва про право власності та здійснено державну реєстрацію права власності.

На додаткові запитання свідок ОСОБА_27 пояснила, що до КП «ІМБТІ» із заявою про проведення технічної інвентаризації звернувся ОСОБА_3 . Їй не відомо, хто здійснював будівництво житлового будинку. В декларації фігурує особа ОСОБА_3 . На момент проведення технічної інвентаризації вона в КП «ІМБТІ» не працювала. До виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради по підвальному приміщенню вона надала декларацію про готовність об`єкту нерухомості до експлуатації та акт приймання-передачі. Вона не може пояснити, чому вказаний акт називається акт приймання-передачі квартири. В будь-якому випадку, за текстом вказаного акту мова йде про підвальне приміщення. На її думку, немає порушення законодавства через те, що акт приймання передачі датований 05 січня 2011 року, а декларація про готовність об`єкту до експлуатації 11 жовтня 2012 року. Технічний паспорт був наданий нею членам виконавчого комітету для огляду. Після прийняття виконавчим комітетом рішення всі документи були повернуті КП «ІМБТІ»; виконавчий комітет не залишає собі вказані документи. На підставі вказаного рішення КП «МБТІ» підготувало свідоцтва про право власності, які разом із технічними паспортами були надані на підпис міському голові, після чого один примірник свідоцтва був наданий власнику, інший долучений до матеріалів інвентаризаційної справи. Для оформлення права власності не потрібен договір купівлі-продажу майнових прав. Поверховий план був виготовлений техніком ОСОБА_32 19 серпня 2011 року, ескіз поверхового плану 14 грудня 2015 року, оскільки ОСОБА_3 звернувся із заявою про перерахунок часток (були зроблені перегородки) та була необхідність вийти на місце повторно. На поверховому плані від 19 серпня 2011 року стоїть штамп про поточні зміни, датований 14 грудня 2015 року. Для виготовлення технічного паспорту необхідний або акт приймання-передачі, або договір купівлі-продажу майнових прав, або договір про спільну діяльність. Технічний паспорт видавався 28 інвесторам, договір купівлі-продажу майнових прав у них не вимагався. Станом на 01 січня 2013 року договору про створення спільної власності було достатньо. Вона не пам`ятає, що відбувалося на засіданні виконавчого комітету. Вона вважає, що акт приймання-передачі від 05 січня 2012 року є додатком до договору про створення спільної власності, який має складатися пізніше. Згідно з пунктом 7 договору про створення спільної власності підвальне приміщення мало бути передано ОСОБА_3 Генеральним підрядчиком ПМП «Джерело» на підставі відповідного акту приймання-передачі. Їй не відомо, що знаходиться у цьому нежитловому приміщенні. Вона не виходила на місце, поверховий план складали інші працівники КП «МБТІ»: один інженер здійснював заміри, два інші інженери - перевіряли. Вона не має жодного відношення до того, що право власності на нежитлове приміщення, в якому знаходяться всі комунікації житлового будинку (водопідведення, водовідведення, електрокомунікації тощо), було зареєстровано на одну особу. Вона не виключає можливість того, що так сталося, але ці питання не до неї.

V. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

5.1. У судовому засіданні встановлено, що 11 січня 2011 року 28 фізичних осіб, у тому числі ОСОБА_3 (сторона 28), та ЧМП «Джерело» в особі Генпідрядчика Конькова А.А., який здійснив будівництво (сторона 29), уклали між собою договір про створення спільної власності, а саме побудувати на земельній ділянці площею 0,0917 га за адресою: АДРЕСА_6 , поверховий багатоквартирний житловий будинок загальною площею забудови 3 106,8 кв.м (надалі Договір про створення спільної власності) (а.с.38-46, 112-115 т.1).

Згідно з пунктом 1.2 Договору про створення спільної власності частини сторін складають: Сторони 28 ( ОСОБА_3 ): підвальне приміщення, розташоване у підвалі, загальною площею 601,3 кв.м, вартістю 357 153 гривень.

Сторони визначили розмір частин, виходячи з ціни земельної ділянки та вартості будівельних робіт та будівельних матеріалів, витрачених на будівництво (пункт 2 Договору про створення спільної власності).

Згідно з умовами пункту 4 даного Договору 28 сторін (у тому числі, ОСОБА_3 ) зобов`язалися здійснити оплату всіх без виключення будівельних матеріалів та виконаних робіт, а саме здійснити оплату всіх витрат, пов`язаних із будівництвом об`єкту нерухомості в порядку, зазначеному у пункті 5, а сторони 28-29 ( ОСОБА_3 та ОСОБА_33 ) зобов`язалися побудувати та здати до експлуатації до 01 лютого 2012 року, включно, житловий будинок, у тому числі на ім`я сторони 28 ( ОСОБА_3 ) підвал, після чого передати земельну ділянку у власність створеного сторонами 1-28 об`єднання мешканців.

Відповідно до пункту 5 Договору про створення спільної власності сторони 28-29 ( ОСОБА_3 та генпідрядчик ОСОБА_24 ) здійснюють будівництво об`єкта нерухомості за рахунок коштів, внесених сторонами 1-28 (у тому числі, ОСОБА_3 ) до 01 лютого 2012 року. Зокрема, ОСОБА_3 вносить 357 153 гривні.

За змістом пункту 7 Договору про створення спільної власності після повного розрахунку між сторонами та здачі до експлуатації жилого будинку за рішенням Державної приймальної комісії кожна із сторін зобов`язується прийняти відповідні квартири за актом приймання-передачі та отримати у встановленому законом порядку право власності на відповідну квартиру. Підвальне приміщення передається стороні 28 ( ОСОБА_3 ) Генпідрядником ПМП «Джерело» відповідно до акту приймання-передачі.

Пунктом 10 Договору про створення спільної власності встановлено, що сторона 28 ( ОСОБА_3 ) зобов`язався використовувати грошові кошти, отримані від сторін 1-28 (у тому числі, ОСОБА_3 ) за цільовим призначенням для будівництва об`єкту нерухомості та здачі його до експлуатації; після підписання акту приймання-передачі робіт та після передачі об`єкту нерухомості у користування кожній стороні окремо та сплати кожною стороною залишкової вартості квартири передати протягом двох місяців всі необхідні документи для оформлення права власності на відповідні квартири у відповідності до діючого законодавства України.

5.2. 25 березня 2011 року рішенням виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області №474 ОСОБА_3 дозволено проектування та будівництво чотирьохповерхового житлового будинку з підвалом по АДРЕСА_4 (а.с.47 т.1).

5.3. 25 травня 2011 року між ОСОБА_1 та фізичною особою ОСОБА_3 укладено договір №3В/4/П про участь у спільному будівництві об`єкта « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_7 , об`єктом якого є місце для стоянки автомобіля за №3 розмірами 6,0 на 3,0 метри. Згідно з умовами договору будівництво підземного паркінгу здійснюється на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_3 на праві власності згідно з договором купівлі-продажу. Будівництво здійснює Генпідрядник ПМПП «Джерело», директор ОСОБА_24 (надалі Договір) (а.с.24-26 т.1).

Згідно з пунктом 2.1 Договору ОСОБА_3 зобов`язався побудувати та здати до експлуатації підземний паркінг, після чого передати у власність ОСОБА_1 до 30 листопада 2012 року.

В свою чергу, ОСОБА_1 зобов`язався здійснити фінансування будівництва об`єкта нерухомості, зокрема передати ОСОБА_3 суму в розмірі 64 000 гривень еквівалент 8 000 доларів США, яка включає оплату за будівництво місця для стоянки автомобіля за №3. Вищезазначена сума становить вартість місця для стоянки автомашини №3 (пункт 3.1 Договору).

Також, ОСОБА_1 зобов`язався після здачі житлового будинку до експлуатації за рішенням Державної приймальної комісії та повного (100%) фінансового розрахунку між сторонами прийняти і оформити у власність об`єкт нерухомості шляхом реєстрації в БТІ м.Ізмаїла (пункт 3.2 Договору).

Відповідно до умов пункту 4.6 Договору ОСОБА_3 зобов`язався виконати в об`єкті нерухомості (місці для стоянки автомобіля) роботи, зазначені в пункті 1 Додатку №1 до даного Договору, та передати об`єкт нерухомості (місце для стоянки автомобіля) ОСОБА_1 за актом приймання-передачі до 30 листопада 2012 року.

Після підписання акту про приймання-передачу робіт та передачі об`єкта нерухомості у користування ОСОБА_3 зобов`язався передати ОСОБА_1 протягом двох місяців необхідні документи для оформлення ним права власності на місце для стоянки автомобіля у відповідності до діючого законодавства України (пункт 4.7 Договору).

За змістом пункту 5.1 Договору ОСОБА_1 має право розірвати договір у будь-якому випадку, попередивши ОСОБА_3 про це у письмовому виді не пізніше 10 днів до строку розірвання.

ОСОБА_3 , у свою чергу, має право після розірвання договору із ОСОБА_1 згідно з пунктом 5.1 передати його право на вказаний об`єкт нерухомості іншій фізичній або юридичній особі (пункт 6.1 Договору).

Як вбачається з пункту 7.1 Договору ОСОБА_1 за участю ОСОБА_3 приймають результат робіт та, протягом трьох календарних днів із дня отримання акту приймання-передачі робіт, зобов`язаний направити ОСОБА_3 підписаний акт здачі-приймання або мотивовану відмову від приймання робіт, із зазначенням конкретних зауважень та недоліків.

Вартість об`єкта нерухомості, зазначена в пункті 3.1 Договору, залишається незміною протягом всього строку дії даного Договору (пункт 9.1 Договору).

Також, згідно з пунктом 9.5 Договору сторони зобов`язалися не передавати права та обов`язки за цим договором третім особам без попередньої письмової згоди на це іншої сторони.

Договір вступає у силу з моменту його підписання обома сторонами та оплати ОСОБА_1 суми згідно з пунктом 3.1 даного Договору. Договір діє до моменту передачі об`єкту нерухомості ОСОБА_3 у власність ОСОБА_1 , після виконання своїх зобов`язань обома сторонами (пункти 10.1, 10.2 Договору).

5.4. Згідно з розпискою від 25 травня 2011 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 64 000 гривень, що становить еквівалент 8 000 доларів США, в якості повної оплати за місце для стоянки автомашини № НОМЕР_3 у Підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_2 згідно з договором №3В/4/П від 25 травня 2011 року (а.с.28 (зворот) т.1).

5.5. 05 січня 2012 року між ОСОБА_3 та ПБП «Джерело» на підставі Договору про створення спільної власності від 11 січня 2011 року укладено акт приймання-передачі підвального приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_7 , вартістю 357 153 гривні (а.с.53, 116 т.1).

5.6. 11 жовтня 2012 року зареєстрована Декларація про готовність до експлуатації чотирьохповерхового житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_7 . Згідно з вказаною декларацією замовником є ОСОБА_3 , генеральним підрядником ПБП «Джерело» (а.с.48-52 т.1).

5.7. Рішенням виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області №1595 від 07 грудня 2012 року вирішено оформити право власності ОСОБА_3 на нежитлові ізольовані підвальні приміщення загальною площею 601,3 кв.м, вбудовані в багатоквартирний житловий будинок в АДРЕСА_8 кут АДРЕСА_4 ; доручено КП «ІМБТІ» (начальник Каракаш О.Н.) підготувати документи для видачі свідоцтва про право власності ОСОБА_3 на ізольовані підвальні приміщення загальною площею 601,3 кв.м, вбудовані в багатоквартирний житловий будинок в АДРЕСА_8 кут АДРЕСА_9 (а.с.32-36, 208 т.1).

5.8. Як вбачається з листа за підписом начальника КП «ІМБТІ» Каракаш О.Н. до проекту рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області Про оформлення права власності на квартири АДРЕСА_10 кут АДРЕСА_4 долучено: технічний паспорт у кількості 28 штук; копії паспортів; договір про створення спільної власності від 11 січня 2011 року; Декларація №ОД 3 від 11 жовтня 2012 року; копія рішення №474 від 25 березня 2011 року; акт приймання-передачі квартири АДРЕСА_11 кут АДРЕСА_4 (а.с.37 т.1).

5.9. 14 грудня 2012 року на підставі рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області №1595 від 07 грудня 2012 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 на нежитлові приміщення, загальною площею 601,3 кв.м, розташовані по АДРЕСА_2 (а.с.22 т.1).

5.10. 15 грудня 2012 року КП «ІМБТІ» здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на нежитлові приміщення, загальною площею 601,3 кв.м, розташовані по АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер: 38615266 (а.с.23 т.1).

5.11. 06 грудня 2016 року ОСОБА_3 відчужив ОСОБА_21 за договором дарування безоплатно належні йому на праві власності 3/100 частин нежилих приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 601, 3 кв.м; за усною домовленістю приміщення №ХІІІ, загальною площею 18 кв.м. Сторони договору оцінили дар у 26 106 гривень (а.с.129 т.1).

5.12. 19 січня 2017 року ОСОБА_21 відчужив ОСОБА_4 за договором дарування безоплатно належні йому на праві власності 3/100 частин нежилих приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 601, 3 кв.м; за усною домовленістю приміщення №ХІІІ, загальною площею 18 кв.м. Сторони договору оцінили дар у 29 343 гривні (а.с.130 т.1).

5.13. 08 квітня 2019 року рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, залишеним в силі судами апеляційної та касаційної інстанцій, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання договору №3В/4/П від 25 травня 2011 року про участь у спільному будівництві об`єкту « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.12-21 т.1).

5.14. 02 грудня 2021 року рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області у справі №500/504/17 визнано право власності ОСОБА_1 на майнове право на квартиру АДРЕСА_3 ; відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про: витребування від ОСОБА_4 3/100 частин нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з приміщення №ХІІІ загальною площею 18 кв.м; припинення права власності ОСОБА_4 на 3/100 частин нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з приміщення №ХІІІ загальною площею 18 кв.м; визнання за ОСОБА_1 права власності на 3/100 частин нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з приміщення №ХІІІ загальною площею 18 кв.м (а.с.4-6 т.1).

5.15. 13 червня 2023 року постановою Одеського апеляційного суду рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02 грудня 2021 року в частині визнання права власності на майнові права скасовано; прийнята нова постанова, якою залишені без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на майнове право на квартиру АДРЕСА_3 ; в решті рішення залишено без змін. Як вбачається з мотивувальної частини постанови, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних прав на це майно. З матеріалів справи вбачається, що первинне право власності ОСОБА_1 не оскаржує, а тому витребування майна в порядку статті 388 ЦК України не може бути ефективним способом захисту (а.с.7-11 т.1).

5.16. 04 вересня 2024 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково: скасована постанова Одеського апеляційного суду від 13 червня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на майнові права на квартиру, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції; рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02 грудня 2021 року у нескасованій за результатом апеляційного перегляду частині та постанову Одеського апеляційного суду від 13 червня 2023 року в частині вирішенням позовних вимог про витребування нежитлових приміщень, припинення права власності та визнання права власності на нежилі приміщення залишені без змін. Як вбачається з мотивувальної частини постанови, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині витребування у ОСОБА_4 , припинення та визнання права власності за ОСОБА_1 на 3/100 часток нежитлових приміщень за адресою: приміщення АДРЕСА_1 , яке складається з приміщення №ХІІІ загальною площею 18 кв.м, суд першої інстанції, з висновками якого у нескасованій частині судового рішення погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що договори дарування від 06 грудня 2016 року та 19 січня 2017 року не визнані недійсними та не скасовані, що у свою чергу позбавляє позивача права витребувати майно у належного власника та позбавляє його права на вказане майно, тому позовні вимоги в частині спору про вказане майно є передчасними.

5.17. Згідно з протоколом допиту свідка ОСОБА_4 від 19 січня 2017 року між ним та його давнім знайомим ОСОБА_21 був укладений договір дарування частини нежитлового приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 . Даний договір у судовому порядку не оскаржений (а.с.131, 132 т.1).

5.18. За змістом протоколу допиту свідка ОСОБА_21 від 27 грудня 2017 року до нього звернувся знайомий ОСОБА_3 та попросив тимчасово безкоштовно оформити на своє ім`я одне з місць у паркінгу, на що він погодився. Дане прохання ОСОБА_3 пояснив тим, що власник ( ОСОБА_34 ), який сплатив грошові кошти за паркінг, перебуває у Німеччині. За договором дарування ОСОБА_3 відчужив паркінг, розташований по АДРЕСА_2 , на його ім`я. Йому відомо про те, що даним паркінгом певний час користувався ОСОБА_1 , проте за яких підстав він ним більше не користується, йому не відомо. Приблизно у жовтні 2016 року йому зателефонував брат ОСОБА_3 - ОСОБА_35 та попросив приїхати за місцем розташування паркінгу для того, щоб підтвердити працівникам поліцій, що право власності на нього належить йому, а не ОСОБА_1 . Даним паркінгом він ніколи не користувався, він йому належав тимчасово, на прохання ОСОБА_3 . Приблизно через два місяці, коли приїхав ОСОБА_36 , ОСОБА_3 попросив переоформити місце у паркінгу на родича останнього Богославського. Під час укладення нотаріальної угоди окрім нього були присутніми ОСОБА_36 та ОСОБА_37 ; ОСОБА_3 не було. Будь-яких витрат він не ніс, його участь була формальною, фактично власником паркінгу він ніколи не був (а.с.117, 118, 133, 134 т.1).

5.19. Згідно з протоколом допиту свідка ОСОБА_27 від 21 січня 2020 року КП «ІМБТІ» займалося реєстрацією прав власності до 01 січня 2013 року. Комунальне підприємство виготовило свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення, розташовані по АДРЕСА_2 , на підставі рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради від 07 грудня 2012 року №1595. До вказаного рішення в обов`язковому порядку долучалися документи, які були підставою для його прийняття. Перевірку цих документів здійснювало бюро технічної інвентаризації. Акт приймання-передачі від 05 січня 2012 року наявний в матеріалах інвентаризаційної справи та 10 травня 2012 року долучений до Договору про створення спільної власності від 11 січня 2011 року. Вказані документи надав ОСОБА_3 при оформленні замовлення на технічну інвентаризацію підвального приміщення. Замовлення на проведення робіт з технічної інвентаризації було оформлено ОСОБА_3 11 серпня 2011 року. Технічний паспорт на підвальне приміщення видавався у 2012 році за її підписом за замірами на первинну інвентаризацію, яка була проведена 19 серпня 2011 року (а.с.119-121 т.1).

5.20. Відповідно до протоколу допиту свідка ОСОБА_24 від 12 березня 2020 року він познайомився з ОСОБА_3 під час виконання певного виду будівельних робіт за його замовленням. На той час він був директором ПМП «Джерело». Він укладав з ОСОБА_3 договір 9 років тому, який на певному етапі будівництва був розірваний у зв`язку з відсутністю у нього ліцензії. ОСОБА_3 частково розраховувався з ним готівковими коштами, а також безготівковим розрахунком на рахунок його фірми. Його фірма не будувала ОСОБА_3 підвальне приміщення. Вони виконували тільки такі види робіт: кладка, бетонна робота, заливка перекриття. Інші будівельні роботи він не міг виконати, оскільки у нього не було необхідної техніки. На момент укладення договору з ОСОБА_3 у нього не було жодної одиниці техніки; у нього була бригада у кількості 5-6 чоловік, які виконували будівельні роботи вручну, а саме кладка, бетонна робота, заливка (а.с.122, 123, 220, 221 т.1).

5.21. За змістом протоколу одночасного допиту свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_24 від 12 березня 2020 року ОСОБА_24 за запитання ОСОБА_1 пояснив, що грошові кошти в сумі 357 153 гривень від ОСОБА_3 , як інвестора підвального приміщення, за адресою: АДРЕСА_4 кут АДРЕСА_12 , не отримував. ПП «Джерело» в декларації 2011 року не зазначало вказану суму, з неї податки не сплачувалися. Акт приймання-передачі до КП «ІМБТІ» він не передавав (а.с.219 т.1).

VІ. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Оцінка та висновки суду.

6.1. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

6.2. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 80, 81 ЦПК України).

6.3. За змістом статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

6.4. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, у тому числі, договори та інші правочини.

6.5. Стаття 629 ЦК України визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

6.6. Як вбачається з матеріалів справи та не спростовувалося сторонами у судовому засіданні, ОСОБА_1 умови укладеного із ОСОБА_3 договору №3В/4/П від 25 травня 2011 року виконав у повному обсязі, а саме 25 травня 2011 року сплатив останньому грошові кошти в сумі 64 000 гривень, що становить еквівалент 8 000 доларів США, в якості повної оплати за місце для стоянки автомашини № НОМЕР_3 у Підземному паркінгу за адресою: м. Ізмаїл, кут вулиці Адмірала Холостякова та вулиці Бессарабської 62-А/10-А.

6.7. В свою чергу, ОСОБА_3 умови вказаного договору не виконав, зокрема в порушення пунктів 2.1, 4.6 та 4.7 Договору не передав ОСОБА_1 за актом приймання-передачі об`єкт нерухомості (місце для стоянки автомобіля) до 30 листопада 2012 року, а також не передав останньому протягом двох місяців документи для оформлення права власності на вказаний об`єкт нерухомості. За наявності діючого договору 3В/4/П від 25 травня 2011 року ОСОБА_3 зареєстрував право власності на нежитлові приміщення, в тому числі предмет договору, на своє ім`я, після чого відчужив його сторонній особі ОСОБА_21 , зі слів якого даним паркінгом він ніколи не користувався, його фактичним власником ніколи не був, погодився прийняти його безкоштовно у дар на прохання ОСОБА_3 тимчасово. В подальшому, так само на прохання ОСОБА_3 , ОСОБА_21 відчужив 3/100 нежитлових приміщень, які фактично складають місце для стоянки автомобіля №ХІІІ (№3), ОСОБА_4 .

6.8. Відтак, приймаючи до уваги, що ОСОБА_3 об`єкт нерухомості у власність ОСОБА_1 не передав, а також зважаючи на те, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 квітня 2019 року, залишеним в силі судами апеляційної та касаційної інстанцій, ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про розірвання договору №3В/4/П від 25 травня 2011 року, суд приходить висновку про те, що вказаний договір у відповідності до пункту 10.2 Договору є діючим, а тому зобов`язання за ним між сторонами не припинилися.

6.9. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

6.10. Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

6.11. Частина перша статті 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

6.12. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

6.13. Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

6.14. Правовідносини сторін договору про фінансування будівництва, порядок управління цими коштами регулюються Законом України від 19 червня 2003 року № 978-IV «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» (далі - Закон № 978-IV) та Законом України від 18 вересня 1991 року № 1560-ХІІ «Про інвестиційну діяльність» (далі - Закон № 1560-ХІІ).

6.15. Відповідно до частини п`ятої статті 7 та статті 4 Закону № 1560-ХІІ інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій.

6.16. У статті 2 Закону № 978-IV вказано, що об`єкт інвестування - квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машиномісце тощо) в об`єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном.

Тобто після завершення будівництва та здачі будинку до експлуатації приміщення соціально-побутового призначення (гаражний бокс, машиномісце тощо) як окремий об`єкт цивільних правовідносин ще не існує і набуває юридично статусу об`єкта цивільних правовідносин лише після державної реєстрації, здійсненої відповідно до чинного законодавства.

6.17. Згідно з пунктом 29 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 р. № 703 (надалі Порядок), для проведення державної реєстрації права власності на новозбудований чи реконструйований об`єкт нерухомого майна заявник, крім документів, що зазначені у пунктах 27 і 28 цього Порядку, подає органові державної реєстрації прав технічний паспорт на такий об`єкт.

6.18. У пункті 47 Порядку зазначено, що для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно у зв`язку з набуттям права власності на новозбудовані або реконструйовані об`єкти нерухомого майна, будівництво яких здійснювалося із залученням від фізичних та юридичних осіб коштів на інвестування та фінансування об`єктів будівництва, заявник, крім документів, що зазначені в абзацах першому - шостому пункту 46 цього Порядку, подає органові державної реєстрації прав: 1) затверджений особою, що залучала від фізичних та юридичних осіб такі кошти, перелік інвесторів, які брали участь в інвестуванні та фінансуванні об`єкта будівництва та за якими здійснюється державна реєстрація прав; 2) установлений законодавством документ, що підтверджує набуття у власність інвестором закріпленого за ним об`єкта інвестування (інвестиційний договір, договір про пайову участь тощо).

6.19. Нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункти 92, 93, 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21).

6.20. Укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, покупець отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому.

6.21. Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації, оскільки жодних виключень щодо необхідності державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, як передбачено в частині першій статті 182 та частині другій статті 331 ЦК України дляновоствореної речі, якою є квартира в новозбудованому будинку, цивільне законодавство не містить.

6.22. Захист прав на новостворене майно, прийняте в експлуатацію, в разі невизнання відповідачем прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист здійснюється на загальних засадах цивільного законодавства.

6.23. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.).

Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.

6.24. Серед способів захисту речових прав Цивільний кодекс України виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387), усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391), визнання права власності (стаття 392), відшкодування матеріальної і моральної шкоди (статті 1166, 1167, 1173).

6.25. Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з такими позовними вимогами:

1) визнати незаконним та скасувати положення рішення органу місцевого самоврядування;

2) визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності;

3)скасувати державну реєстрацію речового права на нерухоме майно;

3) витребувати нежитлове приміщення із чужого незаконного володіння та користування;

4) припинити право власності;

5) визнати право власності.

6.26. У постанові від 22 січня 2025 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) звернула увагу на те, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.

Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05.12.2018 у справі №522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21.08.2019 у справі №911/3681/17 (пункти 38,39), від 22.01.2020 у справі №910/1809/18 (пункт 34), від 11.02.2020 у справі №922/614/19 (пункт 50), від 30.06.2020 у справі №19/028-10/13 (пункт 10.29), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153, 154, 167, 168).

6.27. Приймаючи таке рішення, суд також приймає до уваги те, що усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі №912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі №910/8413/21, пункт 180; від 11.06.2024 у справі №925/1133/18, пункт 143).

6.28. Оскаржуване положення рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області №1595 від 07 грудня 2012 року вичерпало свою дію виконанням (на підставі рішення виконавчого комітету ради відповідачу видано свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення). Визнання положень цього рішення недійсним не поновить порушене право або законний інтерес позивача.

6.29. Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці також є усталеним (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 83), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 08.08.2023 у справі № 910/5880/21 (пункт 53).

6.30. Крім того, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, також є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі №911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).

6.31. За такого правового регулювання визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, свідоцтва про право власності, скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно, припинення та визнання права власності не приведуть до відновлення порушених прав та інтересів позивача, зокрема повернення у його володіння або користування спірного нежитлового приміщення. З огляду на викладене, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

6.32. На думку суду, належним способом захисту права позивача є віндикаційний позов.Віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів.

6.33. Згідно з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі №916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі №19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (пункти 63, 74), від 09.11.2021 у справі №466/8649/16-ц (провадження №14-93цс20), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 146)).

6.34. Віндикаційний позов є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до статті 396 ЦК України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»); такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18, пункти 95-98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86, 115), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункти 63, 74), від 13.02.2024 у справі №910/2592/19 (пункт 141) та інших.

6.35. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України).

6.36. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

6.37. Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Статтею 388 ЦК України встановлений перелік випадків, коли власник має право на витребування майна від добросовісного набувача.

6.38. За загальним правилом, закріпленим у статті 387 ЦК України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

6.39. Можливість власника реалізувати його право витребувати майно з володіння добросовісного набувача (тобто того, який не знав і не міг знати про те, що набуває майно, яке особа не мала права йому відчужувати) згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі (оплатно, безвідплатно) добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник може витребувати майно з володіння добросовісного набувача, який придбав його за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, є вичерпним (пункти 1-3 частини першої статті 388 ЦК України). Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України).

6.40. Приймаючи до уваги, що відповідач ОСОБА_3 не мав права відчужувати нежитлове приміщення, інвестором якого є ОСОБА_1 на підставі договору №3В/4/П від 25 травня 2011 року, зважаючи на те, що вказане майно набуте відповідачем ОСОБА_4 безвідплатно та будь-якої зацікавленості у результаті розгляду справи він не виявляє, суд приходить висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування із володіння ОСОБА_4 нежитлового приміщення підлягають задоволенню.

6.41. Вирішуючи клопотання представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Воронкова В.О. про застосування строку давності, суд виходить з такого.

6.42. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

6.43. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.

6.44. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

6.45. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

6.46. Велика Палата Верховного Суду у своїх висновках нагадувала, що у спорі з декількома належними відповідачами, у яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності. Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18, пункт 139) та від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц (провадження №14-376цс18, пункт 66). Зокрема, висновок про дотримання або пропущення позовної давності суд має робити щодо кожної позовної вимоги окремо.

6.47. Відтак, приймаючи до уваги, що вимога ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння звернута до відповідача ОСОБА_4 , а також зважаючи на те, що останній не заявляв суду про застосування позовної давності, суд не вбачає підстав для задоволення такої заяви представника відповідача ОСОБА_3 .

6.48. Приймаючи таке рішення, суд також звертає увагу учасників процесу на те, що у відповідності до пунктів 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 цього Кодексу, були продовжені на строк дії такого карантину. В подальшому перебіг позовної давності був зупинений на строк дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX.

6.49. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

6.50. Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, доводи сторін спору, показання свідків, суд дійшов висновку про те, щопозовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

VІІ. Розподіл судових витрат

7.1. Частини перша, третя статті 133 ЦПК України визначають, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

7.2. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

7.3. Вирішуючи заяву відповідача ОСОБА_3 про стягнення з позивача ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 12 000 гривень, суд виходить з такого.

7.4. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

7.5. Згідно з вимогами частин першої, другої, п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

7.6. Частиною восьмою статті 141 ЦПК визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

7.7. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

7.8. Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

7.9. Відтак, враховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності, а також приймаючи до уваги, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі становить надмірний тягар для позивача, який є пенсіонером та більше восьми років самостійно намагається у судовому порядку отримати захист свого цивільного права від порушень умов укладеного із ОСОБА_3 договору, суд приходить до висновку про зменшення заявлених до стягнення судових витрат до 2 000 гривень.

7.10. Крім того, приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволено частково, а саме ті, що звернені до відповідача ОСОБА_4 , з останнього на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 073 гривні 60 копійок.

Керуючись ст.ст. 11-13, 76-82, 141, 259, 263-265, 268, 315 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 до виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , про визнання незаконним та скасування рішення, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності, скасування реєстрації права власності, витребування майна, припинення та визнання права власності, задовольнити частково.

2. Витребувати на користь ОСОБА_1 із володіння ОСОБА_4 3/100 частин нежилих приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 601, 3 кв.м; приміщення №ХІІІ, загальною площею 18 кв.м.

3. В решті позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

5. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень.

6. Копії рішення надіслати для відома учасникам справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 19 травня 2025 року.

Суддя: О.І.Бальжик