Дата документу 12.05.2025
Справа № 501/833/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 року Чорноморський міський суд Одеської області у складі головуючого судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом представника ОСОБА_1 адвоката Чумаченко С.О.

до

відповідача: ОСОБА_2

предмет та підстави позову: про стягнення аліментів на утримання дитини

учасники справи не з`явились

ухвалив рішення про наступне та

В С Т А Н О В И В:

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Представник ОСОБА_1 - адвоката Чумаченко С.О. 03.03.2025 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, згідно якого просить суд стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частки усіх видів доходу (заробітку) платника аліментів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 16.10.2024 та до досягнення дитиною повноліття до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 30.05.2006 між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який розірвано рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 26.09.2024.

У шлюбі у сторін народились діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Позивач стверджує, що після розірвання шлюбу діти проживали разом з відповідачкою, а він сплачував аліменти на утримання дітей.

Однак, з серпня 2024 донька ОСОБА_4 змушена залишити спільне місце проживання родини та перебуває на повному матеріальному утриманні позивача.

Позивач вказує, що відповідач з серпня 2024 сплачує на утримання доньки у розмірі 2000,00 грн., що свідчить про наявність у неї стабільного доходу та фінансової можливості здійснювати платежі у такому розмірі.

На підставі викладеного позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Представник відповідача 28.04.2025 надав до суду відзив на позов, просить суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач з 2021 року проживає за межами України, працює на посаді старшого механіка на торговельних судах морського базування.

Діти за взаємною згодою, після розірвання шлюбу проживали разом з матір`ю в Україні. Донька ОСОБА_4 , яка досягла 17 річчя навчалась в навчальному закладі, працювала, категорично відмовилась виїжджати за межі України та залишилась проживати в спільному будинку подружжя за адресою: АДРЕСА_1 .

З того часу відповідачка стала добровільно перераховувати особисті кошти своїй доньці ОСОБА_6 , виходячи з того, що аліменти є власністю дитини, а сплачувати аліменти на користь позивача, який живе окремо в іншій країні, вважала недоцільним.

Відповідачка не працює, не має постійного заробітку, проживає тимчасово в іншій країні, має на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідачка вважає, що місце проживання дитини ОСОБА_8 з батьком не встановлено, а ні рішенням суду, а ні нотаріальним договором, тому вона не зобов`язана сплачувати аліменти на утримання дитини на користь позивача. Відповідач бажає сплачувати аліменти на користь самої дитини, як вона це робить на сьогодні.

Сторони були належним чином сповіщені про судовий розгляд справи, однак до суду не з`явились, представники сторін надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі (а.с.77-78).

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 03.03.2025 року справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.37).

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області від 14.03.2025 відкрито провадження у справі (а.с.42-43).

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 30.05.2006 між сторонами по справі укладено шлюб (а.с.10), який розірвано рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 26.09.2024 (а.с.16-17).

У шлюбі у сторін народились діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.11, 15).

Позивач стверджує, що після розірвання шлюбу діти проживали разом з відповідачкою, а він сплачував аліменти на утримання дітей.

Однак, з серпня 2024 донька ОСОБА_4 змушена залишити спільне місце проживання родини.

Вказані обставини визнані відповідачем по справі

Відповідач з серпня 2024 сплачує на утримання доньки кошти у розмірі 2000,00 грн., 5000,00 грн., 3000,00 грн. (а.с.23-25, 71-77).

ІV. Оцінка Суду.

Відповідно до частин 1, 2 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини.

У статті 18 Конвенції про права дитини зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно із ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

У постанові Верховного Суду від 04.09.2019 у справі №711/8561/16-ц (провадження № 61-21318св18) зроблено висновок про те, що аліменти це кошти, спрямовані на забезпечення дитини всім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає з дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. У цьому аспекті доведенню підлягають саме ті обставини, що діти постійно, а не тимчасово проживають із тим з батьків, хто сплачував аліменти.

Наявність рішення про стягнення аліментів не є перешкодою для вирішення спору про припинення такого стягнення і стягнення аліментів на користь іншого з батьків, бо саме у зміні обставин, які існували на момент ухвалення першого рішення, полягає новий спір (постанова Верховного Суду від 03.02.2021 у справі №520/21069/18 (провадження № 61-1347св20).

Отже, обов`язковою умовою для стягнення аліментів на користь одного з батьків є проживання з нею чи з ним самої дитини, на утримання якої власне і стягуються аліменти. При цьому, факт зміни місця проживання дитини від одного з батьків до іншого, є обставиною, яка припиняє обов`язок утримання аліментів з боку того з батьків, з ким стала проживати дитина на користь того з батьків з ким вона проживала.

Позивач у позові стверджує, що після розірвання шлюбу діти проживали разом з відповідачкою, а він сплачував аліменти на утримання дітей.

Однак, з серпня 2024 донька ОСОБА_4 змушена залишити спільне місце проживання родини та перебуває на повному його матеріальному утриманні.

Доводи відповідача ґрунтується на тому, що позивач з 2021 року проживає за межами України, позивач працює на посаді старшого механіка на торговельних судах морського базування.

Діти за взаємною згодою, після розірвання шлюбу проживали разом з матір`ю в Україні. Донька ОСОБА_4 , яка досягла 17 річчя навчалась в навчальному закладі, працювала, категорично відмовилась виїжджати за межі України та залишилась проживати в спільному будинку подружжя за адресою: АДРЕСА_1 .

З того часу відповідачка стала добровільно перераховувати особисті кошти своїй доньці ОСОБА_6 , виходячи з того, що аліменти є власністю дитини, а сплачувати аліменти на користь позивача, який живе окремо в іншій країні, вважала недоцільним.

Відповідачка не працює, не має постійного заробітку, проживає тимчасово і іншій країні, має на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідачка вважає, що місце проживання дитини ОСОБА_8 з батьком не встановлено, а ні рішенням суду, а ні нотаріальним договором, тому вона не зобов`язана сплачувати аліменти на утримання дитини на користь позивача. Відповідач бажає сплачувати аліменти на користь самої дитини, як вона це робить на сьогодні, тощо.

Вказані обставини не спростовані позивачем.

Отже, позивач не надав доказів, що неповнолітня ОСОБА_8 проживає разом з ним, відтак він не вправі звертатись до суду з вимогою про стягнення аліментів на утримання дитини на його користь.

Крім того, позивачем не надано доказів, що він бере більш активну участь у вихованні та утриманні доньки.

Оскільки сторони по справі добровільно сплачують аліменти на користь самої дитини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно з нормами ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч.2 ст.78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.263 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 158, 258-259, 263 Цивільного-процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

У позові представника ОСОБА_1 адвоката Чумаченко С.О. до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Чорноморського міського

суду Одеської області М.І.Петрюченко