Справа №1416/7113/12
Провадження № 22-ц/812/760/25
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 травня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,

за участі представника відповідача - Ярової С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції

апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

подану представником адвокатом Яровою Світланою Вікторівною

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2012 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Губницьким Д.Г., дата складання повного тексту не вказана, у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» «Сіті Фінанс», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2012 року Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «Дельта Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» «Сіті Фінанс» (далі ТОВ «ФК «Сіті Фінанс»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, що 25 липня 2010 року між ТОВ "Український промисловий банк" та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 108-0041020/ФК-08, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 6 000,00 грн. з розрахунку 22,00 % річних за весь час фактичного користування кредитом. Мета кредитування - поточні потреби.

Відповідно до статей 512-519 ЦК України, ст. 92, 95 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Постанови Правління НБУ №369 "Про затвердження Положення про застосування НБУ заходів впливу за порушення банківського законодавства", 30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ "Укрпромбанку" на користь АТ «Дельта Банку» відповідно до п. 4.1 якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, Укрпромбанк передає (відступає) Дельта Банку права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов`язань перед Національним банком, внаслідок чого Дельта Банк замінює Укрпромбанк як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях, а згідно з п. 4.2 внаслідок передачі Укрпромбанком Дельта Банку прав вимоги до боржників, Дельта Банку переходить (відступається) право вимагати (замість Укрпромбанку) від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Отже, відповідно до вищевказаного договору про передачу активів та кредитних зобов`язань АТ «Дельта Банк» набув права вимоги по кредитному договору № 108-0041020/ФК-08 від 25 липня 2008 року.

Позичальник зобов`язався повертати кредит та сплачувати платежі відповідно до договору щомісячно до 15 числа поточного місяця шляхом сплати суми мінімального платежу в розмірі не менше 250 грн. (п.п.2.4).

За умовами кредитного договору Банк має право вимагати від відповідача дострокового повернення в повному обсязі кредиту, сплати процентів за його користування та плати за введення кредитної справи, а також сплату можливих штрафних санкцій (п. 6.2).

Проте позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлявся, в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов`язань згідно умов кредитного договору, у зв`язку з чим, станом на 21 серпня 2012 року наявна заборгованість у сумі 10 097,16 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом складає - 6000 грн., сума заборгованості за відсотками - 4097.16 грн., сума комісій, передбачених договором - 0 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в сумі 10 097,16 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2012 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість у сумі 10 097,16 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом складає - 6000 грн., сума заборгованості за відсотками - 4097.16 грн. та 383.56 грн судових витрат.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 , діючи через адвоката Ярову С.В., подав на нього апеляційну скаргу та посилаючись на те що, рішення є незаконним та ухвалено у зв`язку з неповнотою дослідження доказів, а тому просив про його скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Так вказує, що зважаючи на те, що ОСОБА_1 призваний Апостолівським військкоматом на проходження військової служби в лавах ЗСУ з 10 квітня 2006 року до військової частини НОМЕР_1 строком на один рік до 10 квітня 2007 року, з 13 червня 2007 року зарахований на службу за контрактом до військової частини НОМЕР_2 строком до 05 лютого 2009 року. Окрім того, відповідач безперервно, починаючи з 19 квітня 2015 року перебуває на службі в ЗСУ за контрактом і на теперішній час, а отже відповідач взагалі заперечує факт отримання кредиту та укладання кредитного договору з ТОВ «Український промисловий банк» 25 липня 2010 року.

Враховуючи, що відповідач не був присутній під час розгляду справи в суді, не отримував судових повісток-повідомлень, не отримував заочного судового рішення, і тому був позбавлений можливості надати свої доводи та заперечення проти позову, в тому числі й заявити клопотання про витребування додаткових доказів у банку на підтвердження укладання кредитного договору та надання суми кредиту саме йому, також заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, оскільки відповідач впевнений, що кредитного договору він не укладав а й відповідно його не підписував.

Тому, ОСОБА_1 заперечує факт укладання ним кредитного договору та не мав змоги надати свої заперечення в ході розгляду справи, ознайомитись із доказами, наданими позивачем в обґрунтування позовних вимог щодо стягнення заборгованості та процентів за користування кредитом.

Правом на подачу відзиву позивач не скористався.

Позивач та відповідач у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що в силу приписів частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

У судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 25 липня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 108- 0041020/ФК-08.

За умовами договору ТОВ «Український промисловий банк» надав кошти ОСОБА_1 у сумі 6 000 грн. 00 коп. на споживчі цілі (п.п. 1.1, 1.2, 1.4) строком до 24 липня 2010 року з процентною ставкою за користування кредитом 22,0 % річних (п.п. 1.5.).

Відповідно до пункту 2.4.,2.5. Договору, повернення кредиту здійснюється щомісячно частками у розмірі не менш як 250,00 грн. по 20 (двадцяте) число (включно) кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту. Шляхом перерахування коштів на позичковий рахунок Позичальника та/або шляхом внесення готівки до каси банку.

Згідно пунктами 1.5, 2.6, 2.7 Договору, проценти за користування Кредитом нараховуються у валюті кредиту за період з дня його надання до дня його повернення. Проценти нараховуються щомісячно на фактичну заборгованість по кредиту за період з першого по останній день кожного календарного місяця. Нараховані проценти сплачуються позичальником у валюті кредиту по 20 (двадцяте) число (влючно) кожного наступного місяця за місяцем нарахування процентів та одночасно з остаточним поверненням кредиту шляхом внесення готівкових коштів у касу банку або шляхом безготівкового перерахування з поточного рахунку позичальника.

Відповідно до договору про передачу активів, складеного 30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк» і АТ «Дельта Банк» останньому передано право вимоги від боржників виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальним договорами (а.с. 17-18).

Зобов`язання за кредитним договором відповідачем належним чином не виконувалися.

Відповідно до довідки АТ «Дельта Банк» розмір заборгованості станом на 21 серпня 2012 року складає 10097 грн.16 коп, з яких сума заборгованості за кредитом - 6000 грн, сума заборгованості по відсоткам - 4097 грн.16 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості заявлених позивачем вимог. Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляд у на таке.

Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Визначення поняття «зобов`язання» міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530,631 ЦК України).

У справі, яка переглядається, пунктом 1.2. кредитного договору від 25 липня 2008 року визначено, що кредит надається терміном на 24 місяця, тобто до 24 липня 2010 року.

Відповідно до ст.ст. 525, 611 ЦК України, п.6.2 кредитного договору сторони погодили порядок дострокового повного повернення кредит, сплати процентів, комісії, штрафних санкцій та інших платежів, передбачених цим Договором,

Тобто сторони врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту та зміну строку виконання основного зобов`язання.

23 серпня 2012 року позивачем направлено боржникову досудову вимогу про повернення кредитної заборгованості за вказаними кредитами .

З врахуванням вищезазначеного судова колегія приходить до висновку, що відповідачем не спростовано наданий розрахунок заборгованості за кредитним договором, та у зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору від 25 липня 2008 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення заборгованість, яка утворилася станом на 21 серпня 2012 року у розмірі 10097 грн.16 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 6000 грн., заборгованості за відсотками -4097 грн.16 коп.,

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач не укладав кредитний договір, є безпідставними.

В апеляційній скарзі представником відповідача заявлено клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду 06 травня 2025 року в задоволенні вказаного клопотання відмовлено через те, що при поданні до суду першої інстанції заяви про перегляд оскаржуваного заочного рішення, відповідач не вчинив відповідних процесуальних дій, а саме не виклав у заяві таке клопотання.

Будь-яких доказів, які б підтверджували об`єктивну неможливість заявити клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи та дослідження в якості доказу висновку експерта у суді першої інстанції при поданні заяви про перегляд заочного рішення, представником відповідача апеляційному суду не надано.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 був призваний Апостолівським військкоматом на проходження військової служби в лавах ЗСУ з 10 квітня 2006 року до військової частини НОМЕР_1 строком на один рік до 10 квітня 2007 року, з 13 червня 2007 року зарахований на службу за контрактом до військової частини НОМЕР_2 строком до 05 лютого 2009 року, а тому не міг укладати кредитний договір 25 липня 2008 року колегією суддів відхиляються, оскільки не підтверджується належними та достовірними доказами. Зазначена у переліку до заяви про перегляд заочного рішення копія військового квитка у матеріалах справи відсутня.

Більш того, на підтвердження вказаних доводів до заяви про перегляд заочного рішення суду представником відповідача надано копію довідки департаменту інформатизації МВС від №0530479 від 27 грудня 2018 року щодо притягнення відповідача до кримінальної відповідальності. Проте вказана інформація стосується 2010 року та подальших років. А відтак, вона не спростовує обставин укладання кредитного договору між банком та відповідачем 25 липня 2008 року.

Доводи скарги про те, що відповідач не був повідомлений належним про розгляд справи судом першої інстанції є неприйнятними.

Відповідно до частини першої та абзацу 1 частини третьої статті 122 ЦПК України у редакцій, чинній на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій (далі - ЦПК України 2004 року) суддя відкриває провадження у цивільній справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому цим Кодексом. У разі якщо відповідачем у позовній заяві, поданій і оформленій у порядку, встановленому цим Кодексом, вказана фізична особа, що не є суб?єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

У разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення у пресі (абзац 4 частини третьої статті 122 ЦПК України 2004 року).

За приписами частин 4,9 статті 74 ЦПК України, в редакції чинні на час звернення до суду з цим позовом, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Положення цієї частини не поширюються на випадки, передбачені абзацом другим частини третьої статті 191 цього Кодексу.

Відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.

Відповідно до затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2011 року №1343-р «Про перелік друкованих засобів масової інформації місцевої сфери розповсюдження, в яких у 2012 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме визначено друкованим засобом масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, в якому у 2012 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме, повістки про виклик підозрюваного, обвинуваченого та інформація про процесуальні документи, відповідно до якого оголошення про виклик відповідача розміщується у газеті «Рідне Прибужжя».

Із справи вбачається, що перед відкриттям провадження у справі на запит суду першої інстанції Миколаївське обласне адресно-довідкове бюро надало відомості про те, що відповідач ОСОБА_1 , який був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , вибув 04 червня 2009 року. Відповідач в порушення п. 2.4 кредитного договору, знімаючись із реєстрації за адресою АДРЕСА_1 письмово не повідомив банк про фактичну адресу, протягом 30 днів з дня настання таких подій.

Між тим, копії позовної заяви з усіма доданими до неї документами, судовий виклик на 05 жовтня 2012 року направлявся відповідачеві засобами поштового зв`язку рекомендованою кореспонденцією за адресою: м. Миколаїв, вул. Аеродромна,4 проте повертались до суду з поштовою відміткою "за закінченням встановленого строку зберігання".

У судове засідання суду першої інстанції, призначене на 10 грудня 2012 року, відповідач викликався через оголошення в пресі - газеті «Рідне Прибужжя» (а.с. 43).

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно розглянув справу за відсутності відповідача, який був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи та ухвалив заочне рішення.

За такого, посилання відповідача на те, що судом під час розгляду справи не були дотримані норми процесуального закону, є необґрунтованими та безпідставними.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Європейській Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, в тому числі щодо України констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами(див.: п.46 рішення у справі «Устименко проти України», п.п.51,52 рішення у справі «Рябих проти Росії», п.61 рішення у справі «Брумареску проти Румунії»).

Українське національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для оскарження заочного рішення до вищестоящого суду у разі відмови суду першої інстанції у задоволенні заяви про його перегляд.

Однак така свобода розсуду не може бути необмежена.

У кожному випадку суду слід встановити чи виправдовують причини втручання у принцип res judicata стосовно часу або підстав для такого втручання.

У цій справі за рішенням суду, що постановлено дванадцяти років тому - в грудні 2012 року, з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за кредитним договором. Вказане судове рішення виконувалося.

Відповідно до постанови державного виконавця Інгульського відділу ДВС від 08 серпня 2024 року виконавче провадження з примусового виконання оскаржуваного рішення закінчено у зв`язку з фактичним повним виконанням.

Зазначивши, що вирішення питання щодо строків на оскарження перебуває у межах дискреційних повноважень національних судів, Європейський Суд з прав людини постійно нагадує, що такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняття рішень у їхній справі.

Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження (див. mutatis mutandis, рішення у справі «Олександр Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року, п.27, «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року, п.41 справи «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи виправдовують втручання у принцип res judicata підстави для поновлення строків для оскарження,особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків.

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (п.42 рішення у справі «Пономарьов проти України»).

Крім того, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 485553/39 «Совтрансавто Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» судом встановлено, що існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Разом з тим, із заявою про перегляд заочного рішення відповідач звернулася лише 18 липня 2024 року.

Після відмови 17 вересня 2024 року Ленінським районним судом м. Миколаєва у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Ярової С.В. про перегляд заочного рішення суду від 10 грудня 2012 року, представник відповідача згідно національному законодавству (ч.4 ст. 287 ЦПК України) оскаржив зазначене рішення в апеляційному порядку, тобто майже через дванадцять років після набрання ним законної сили, та виконання.

В розумні інтервали часу ОСОБА_1 не вживав заходів щоб дізнатися про стан судового рішення, та за правилами ст.228,ч. 4 ст.231 ЦПК України відповідні дії стосовно подання заяви про перегляд заочного рішення не здійснив, та у встановленому законом порядку в апеляційний суд заочне рішення від 10 грудня 2012 року не оскаржив. Це рішення набрало законної сили та на теперішній час є виконаним.

У справі «Трегубенко проти України», розглядаючи доводи Уряду про виправдання втручання у майнові права заявника з посиланням на те, що таке втручання було спрямоване на правильне застосування законодавства, Європейський Суд з прав людини зробив висновок про те, що, хоча правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес», але, виходячи із обставин справи, цей інтерес мав на меті порушення основних принципів правової певності (визначеності) та доступу до суду (див. п.54).

За наведених обставин, колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Яровою Світланою Вікторівною, залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2012 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 13 травня 2025 року.