Провадження № 2/466/1068/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2025 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Баєвої О.І.

секретаря судового засідання Комарницької В.-М.В.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Пінг-Понг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за Кредитним договором № 1358772 від 03.05.2020 у розмірі 33370,34 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідач уклав Договір про споживчий кредит № 1358772 від 03.05.2020 з ТзОВ «Мілоан» та на підставі платіжного доручення Відповідачу були перераховані кредитні кошти на Картковий рахунок в сумі 8100 грн.

Відповідач не виконав належним чином кредитні зобов`язання, що є грубим порушенням чинного законодавства України в частині виконання договірних відносин ст.526 та ст.527 Цивільного кодексу України, внаслідок чого, керуючись нормами ст.ст. 530, 1082, 1084 ЦК України, 10.07.2020 р. згідно умов Договору факторингу №01/07 ТзОВ «Мілоан» відступлено право вимоги за Кредитним договором № 1358772 від 03.05.2020 на користь ТзОВ «діджи Фінанс», а відповідно ТзОВ «Діджи Фінанс» набуло права вимоги до Відповідача.

24 січня 2022 року між ТзОВ «Діджи Фінанс» та ТзОВ «Фінансова компанія «Пінг-Понг»» укладено Договір факторингу № 1/15, у відповідності до умов якого та згідно Додатку № 1 до Договору факторингу, набуло право грошової вимоги до ОСОБА_2 за Договором про споживчий кредит № 1358772 від 03.05.2020.

Згідно Додатку № 1 до Договору факторингу сума боргу перед ТзОВ «ФК «Пінг-Понг» становить 33370,34 грн., із яких: - заборгованість за тілом кредиту становить 6860 грн.; - заборгованість за відсотками становить 25700,34 грн.; - заборгованість за комісією становить 810 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 20.01.2025 відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідач відзиву на уточнену позовну заяву не подала, однак скерувала на адресу суду письмові заперечення у яких зазначила про відсутність належних доказів обґрунтованості вимог позивача та наголосила, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення з вимогою про стягнення боргу за договором від 03.05.2020 у зв`язку з чим просила провадження у справі закрити. Крім того, відповідач вказує, що ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10.06.2017 встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, чого у даному випадку дотримано не було.

В судове засідання представник позивача не з`явився, подав на адресу суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, у якому зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги заперечила, просила відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у раніше поданих нею запереченнях.

Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідач уклав Договір про споживчий кредит № 1358772 від 03.05.2020 з ТзОВ «МІЛОАН» та на підставі платіжного доручення Відповідачу були перераховані кредитні кошти на Картковий рахунок в сумі 8100 грн.

Відповідач не виконав належним чином кредитні зобов`язання, що є грубим порушенням чинного законодавства України в частині виконання договірних відносин ст.526 та ст.527 Цивільного кодексу України, внаслідок чого, керуючись нормами ст.ст. 530, 1082, 1084 ЦК України, 10.07.2020 р. згідно умов Договору факторингу №01/07 ТзОВ «Мілоан» відступлено право вимоги за Кредитним договором № 1358772 від 03.05.2020 на користь ТзОВ «діджи Фінанс», а відповідно ТзОВ «Діджи Фінанс» набуло права вимоги до Відповідача.

24 січня 2022 року між ТзОВ «Діджи Фінанс» та ТзОВ «Фінансова компанія «Пінг-Понг»» укладено Договір факторингу № 1/15, у відповідності до умов якого та згідно Додатку № 1 до Договору факторингу, набуло право грошової вимоги до ОСОБА_2 за Договором про споживчий кредит № 1358772 від 03.05.2020.

Згідно Додатку № 1 до Договору факторингу сума боргу перед ТзОВ «ФК «Пінг-Понг» становить 33370,34 грн., із яких: - заборгованість за тілом кредиту становить 6860 грн.; - заборгованість за відсотками становить 25700,34 грн.; - заборгованість за комісією становить 810 грн.

Оскільки відповідач у добровільному порядку не сплатила заборгованість за вказаним вище кредитним договором, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до статтей 256,257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 ЦК України).

02.04.2020 набув чинності Закон України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України (далі КМУ) з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257,258,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Частиною 1статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що карантин встановлюється та відміняється КМУ.

Дію карантину було неодноразово продовжено на всій території України згідно з Постановами КМУ по 30.06.2023.

Постановою КМУ від 27.06.2023 № 651з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України відмінено карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Таким чином, карантин на території України встановлено безперервно з 12.03.2020 року по 30.06.2023.

Крім цього, Законом України від 15.03.2022 № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», який набрав чинності 17.03.2022,розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257, 258, 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк його дії».

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який неодноразово продовжено, не скасовано та який діє дотепер.

У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Отже, починаючи з березня 2020 року, строк позовної давності продовжився на строк дії карантину, який тривав до 30.06.2023, а з 24.02.2022 строк позовної давності продовжено на строк дії в Україні воєнного стану, який триває на даний час.

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, суд дійшов висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, підлягає застосуванню у тому випадку, коли строк позовної давності не сплив на момент встановлення карантину на території України (12.03.2020).

Близькі за змістом висновки викладено у постановах Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 679/1136/21 та від 26.09.2022 у справі № 372/3235/20.

Оскільки кінцевим строком повернення кредиту є 16.05.2020, позовна давність за вимогами позивача закінчилась 16.05.2023 року, тобто вона не сплила до моменту запровадження карантину на території України (12.03.2020), а з даним позовом позивач звернувся до суду у 16.12.2024 року, тому на переконання суду, за обставинами даної справи слід застосувати положення пунктів 12 та 19 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України, встановивши, що строк загальної позовної давності, визначений статтею 257 ЦК України, продовжено на строк дії карантину та воєнного стану в Україні.

Враховуючи викладене вище правові норми, суд вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущено, тому клопотання відповідача про застосування наслідків спливу такого строку до задоволення не підлягає.

Що стосується позовних вимог по суті.

Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Згідно положень ч. 1ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Згідно змісту ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

При визначенні дійсності вимоги підлягають застосуванню норми статті 204 ЦК України, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Така правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2019 року у справі № 916/1171/18, від 14 листопада 2018 року у справі № 910/8682/18, від 30 серпня 2018 року у справі № 904/8978/17, від 04 березня 2019 року у справі № 5015/6070/11, від 10 вересня 2019 року у справі № 9017/317/19, від 09 липня 2019 року у справі № 903/849/17.

Враховуючи, що відповідач не надала суду належних, допустимих і достовірних доказів, які б свідчили про недійсність переданих вимог, в силу прямого припису статті 204 ЦК України їх правомірність презюмується.

Отже, долучений до справи договір факторингу є чинним, його дійсність ніким не оспорено, а тому і підлягає до виконання.

Враховуючи викладене, Суд погоджується з тим, що до Позивача перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 1358772 від 03.05.2020.

Щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту, то суд звертає увагу на таке.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

У ч. ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Відповідно до статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

За змістом частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Аналіз указаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.

Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитор вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами.

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 прийняла відповідні умови кредитування шляхом укладення кредитного договору № 1358772 від 03.05.2020.

За умовами вищезазначеного кредитного договору Відповідач отримала кредитні кошти в сумі 8100 грн та користувалася ними, однак належних та допустимих доказів на підтвердження повернення отриманих в кредит коштів за кредитним договором № 1358772 не надала.

Факт отримання Відповідачем коштів в розмірі саме 8100 грн не заперечується самою відповідачкою.

Відтак, Суд приходить до переконання, що заборгованість за надані кредитні кошти на підставі вказаного договору в сумі 8100 грн підлягає поверненню відповідачкою на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Пінг-Понг»», як правонаступника кредитодавця.

Щодо позовної вимоги про стягнення відсотків, то в цій частині позовні вимоги слід задоволити частково.

Відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4528/16 ( пункти 81-85) що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.

Зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.

Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.

Також, як зазначила Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи № 444/9519/12 (постанова від 28.03.2018 року) право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Суд бере до уваги вищевказані висновки Верховного Суду та вважає, що нарахування відсотків за користування кредитом може здійснюватись на підставі статті 1048 Цивільного кодексу України виключно протягом строку дії договору.

Відповідно до умов кредитного договору № 1358772 від 03.05.2020 року його укладено на 13 днів. Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом: 16.05.2020.

Таким чином, в частині стягнення заборгованості за процентами позовні вимоги підлягають задоволенню в сумі 2 106 грн згідно умов договору № 1358772.

Крім того, на користь позивача стягненню також підлягає заборгованість за комісією у розмірі 810 грн.

Щодо аргументів позивача про те, що договором передбачено нарахування процентів до повного погашення кредиту суд зазначає таке.

Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Пунктом 5 частини першої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що у договорі про споживчий кредит зазначається строк, на який надається кредит, а частиною сьомою статті 11 цього закону передбачено, що будь-які пропозиції кредитодавця про зміну умов договору про споживчий кредит, визначених частиною першою статті 12 цього Закону (окрім зміни змінюваної процентної ставки), повинні здійснюватися шляхом направлення кредитодавцем споживачу повідомлення в такий спосіб, що дає змогу встановити дату відправлення повідомлення. Умова договору про надання споживачеві пропозицій про зміну зазначених умов договору іншим чином, ніж таким, що дає можливість встановити дату відправлення повідомлення, є нікчемною.

Пропозиції споживачу про зміни інші, ніж зміна умов договору про споживчий кредит, визначених частиною першою статті 12 цього Закону, повинні надаватися у спосіб та строки, передбачені договором про споживчий кредит.

Однак, згадана вище умова договору зумовлює автоматичне продовження строку кредитування без обов`язкового погодження продовження цього строку самим позичальником, що очевидно, обмежує його права та покладає на нього надмірний тягар сплати відсотків поза межами узгодженого строку кредитування.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Згідно частини другої статті 215, частини першої статті 216 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відтак суд вважає, що вказана вище умова договору щодо нарахування процентів до повного погашення кредиту є такою, що обмежує право споживача та як наслідок є нікчемною.

Щодо доводів відповідача про обов`язковий досудовий порядок врегулювання спору, то суд зазначає, що дана норма не застосовується до даних правовідносин, оскільки стосується питання дострокового повернення кредиту.

Таким чином, загальна сума яка підлягала поверненню за кредитним договором становить 11016 грн. Відповідач, як вбачається з наданих позивачем документів, частково сплатила суму боргу в розмірі 3499 грн., а відтак, в примусовому порядку слід стягнути 7517 грн.

В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10.02.2010).

З огляду на наведене, інші доводи сторін, не впливають на вирішення спору, а лише ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи та норм права, а тому не вимагають детальної відповіді, оскільки судом перевірені та проаналізовані всі конкретні, доречні та важливі твердження сторін, яким надано належну правову оцінку.

Щодо розподілу судових витрат.

Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Крім того, згідно пункту 3 частини другої цієї статті у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Загальна ціна позову становила 33370,34 грн, тоді як суд задоволив позовні вимоги на суму 7517 грн. що становить 22,53 % від ціни позову.

При пред`явленні позову позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2422,40 грн. Відтак, пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача слід стягнути 545,77 грн, що становить 22,53 % від суми сплаченого судового збору.

Згідно з ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Згідно з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем подані акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 11.11.2024, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Білецьким Б.М., необхідних для надання правничої (правової) допомоги за позовом ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» щодо стягнення кредитної заборгованості, Договір № 43657029 про надання правової допомоги від 07.08.2024.

Представник позивача просить стягнути витрати за надання професійної правничої допомоги на загальну суму 6000 грн.

Під час вирішення питання про стягнення витрат на професійну правову допомогу, суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц у постанові від 19.02.2020 року. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Суд погоджується з обґрунтованістю цих витрат, але як і в попередньому випадку, їх слід стягнути пропорційно розміру задоволених позовних вимог і зокрема, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1351,80 грн витрат на професійну правничу допомогу, що становить 22,53 % від загального розміру цих витрат.

Всього, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1897,57 грн. судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 13, 14, 82, 223, 259, 263-265, 268, 274, 279, 280-283, 352, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Пінг-Понг» заборгованість за Кредитним договором № 1358772 від 03.05.2020 у розмірі 7517 (сім тисяч п`ятсот сімнадцять) гривень.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Пінг-Понг» 1897,57 грн (тисяча вісімсот дев`яносто сім грн. 57 коп.) судових витрат.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Пінг-Понг», , місцезнаходження: Київська область, м. Бровари, вул. Симони Петлюри, буд. 21/1.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя О. І. Баєва