Номер провадження: 22-ц/813/3993/25
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Драгомерецького М.М.,

Комлевої О.С.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

представника в/ч 2800 м-ра юстиції Губського А.В.,

представника Одеської спеціалізованої прокуратури - Щура Є.І.,

представника МОУ п-ка Доброва Ю.І.,

представника ОСОБА_1 адвоката Юшинської І.Є.,

представника КЕВ м. Одеси Склезь Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави, в особі Міністерства оборони України, на рішення Київського районного суду м. Одеси від 19.12.2024 року, повний текст якого складено 23.12.2024 року та ухваленого під головуванням судді Куриленко О.М., у цивільній справі за позовом Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави, в особі Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , треті особи: Одеське квартирно-експлуатаційне управління, Військова частина НОМЕР_1 , про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

встановив:

02.07.2024 року Одеська спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави, в особі Міністерства оборони України, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Одеське квартирно-експлуатаційне управління, Військова частина НОМЕР_1 , про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, а саме: просив зобов`язати ОСОБА_1 в здійсненні правомочностей власника земельної ділянки площею 0,0874 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :46:002:0068), на якій знаходиться об`єкт житлової нерухомості - житловий будинок, загальною площею 238,6 кв.м., житловою площею 90 кв.м., (складові частини об`єкта нерухомого майна: житловий будинок А, огорожа №1,2) розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), шляхом його знесення за рахунок відповідача.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що Одеською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону під час вирішення питання щодо наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у земельній сфері встановлено факт порушення вимог законодавства України під час користування та розпорядження землями оборони.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 11.11.2020 року у справі №947/5/20, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 31.05.2023 року позовні вимоги Військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави, в особі: Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу міста Херсона, Військової частини НОМЕР_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення Одеської міської ради від 13.07.2010 року №6156-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0874 га за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)».

Визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку від 14.09.2010 серії ЯЛ №221982, виданий громадянці ОСОБА_2 , площею 0,0874 га (кадастровий номер :46:002:0068), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 738, який виданий 05.07.2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Токарською Т.В., на підставі якого у ОСОБА_1 виникло право власності на земельну ділянку, площею 0,0874 га (кадастровий номер :46:002:0068), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути за актом прийому-передачі державі, в особі Міністерства оборони України, земельну ділянку, площею 0,0874 га (кадастровий номер :46:002:0068), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

21.02.2024 року державним реєстратором Виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області Крупка О.Г. за реєстраційним номером 53858026 були внесені відомості в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та Реєстр права власності на нерухоме майно та їх обтяжень стосовно земельної ділянки, площею 0,0874 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , (кадастровий номер :002:0068), відповідно до рішення Київського районного суду м.Одеси від 11.11.2020 року та Постанови Верховного Суду від 31.05.2023 року у справі №947/5/20, акту державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ВП №72264015 від 10.01.2024 року, Державного акту на право постійного користування землею серії Б №056875, виданого у 1990 році Овідіопольською районною радою народних депутатів, за яким власником зазначеної земельної ділянки є Міністерство оборони України.

Відповідно до акту обстеження земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_2 , розташованої на за адресою: АДРЕСА_1 від 11.06.2024 року, встановлено, що за результатами огляду земельної ділянки, з кадастровим номером :002:0068 за адресою: АДРЕСА_1 , яка знаходиться в межах земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_2 встановлено наявність капітальних споруд (двоповерховий будинок, паркан), які належать на праві власності ОСОБА_1 .

Зважаючи на те, що рішеннями судів встановлено, що земельна ділянка площею 0,0874 га, розташована на за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :002:0068) відноситься до земель оборони та на теперішній час перебуває на праві власності держави, в особі Міністерства оборони, позивач вважає, що є достатні підстави вважати, що об`єкт, побудований ОСОБА_1 , є самочинним будівництвом.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 самовільно захопив та до теперішнього часу незаконно утримує і використовує земельну ділянку, площею 0,0874 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , на якій знаходиться об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 238,6 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також на те, що об`єкт нерухомості збудований на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети, а тому відповідно до положень ст.ст. 16, 236, 391 ЦК України, ч. 2 ст. 152 ЗК України, наявні підстави для усунення перешкод позивачу у користуванні спірною земельною ділянкою шляхом знесення самочинного об`єкта нерухомості.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19.12.2024 року у задоволенні позовних вимог Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України було відмовлено (т.2, а.с.30-38).

В апеляційних скаргах Військова частина (далі в/ч) НОМЕР_1 та Одеська спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави, в особі Міністерства оборони України, ставлять питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 19.12.2024 року, ухвалення нового судового рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.45-49, 60-64).

У відзивах на апеляційні скарги представник ОСОБА_1 адвокат Юшинська І.Є. просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, апеляційні скарги без задоволення, посилаючись на їх необґрунтованість (т.2, а.с.84-89, 97-102).

У відзиві Міністерство оборони України просить апеляційні скарги задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та позовні вимоги задовольнити, посилаючись на необґрунтованість та незаконність оскаржуваного судового рішення (т.2, а.с.137-143).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарги, заперечення на них, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційних скарг, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з даним позовом, позивач, яким є Одеська спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави, в особі Міністерства оборони України, посилався на те, що відповідно до Державного акту на право користування землею Б №056875, виданому в 1990 році, 286 гектарів землі в межах згідно з планом землекористування передано квартирно-експлуатаційній частині Херсонського району Української Радянської Соціалістичної Республіки виконавчим комітетом Овідіопольської районної Ради народних депутатів.

Актом прийому-передачі казармено-житлового фонду, комунальних споруд та обладнання, квартирного майна, палива і території військових містечок № НОМЕР_3 , НОМЕР_3 а, НОМЕР_4 , НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_1 Чорноморського гарнізону від Херсонської квартирно-експлуатаційної частини (далі КЕЧ) району до квартирно-експлуатаційного відділу (далі КЕВ) міста Одеси від 12.06.2006 року спірна земельна ділянка передана від Херсонської КЕЧ району до КЕВ м. Одеси.

За актом прийому-передачі будівель споруд та території військового містечка ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.10.2008 року начальник КЕВ м. Одеси передав, а командир військової частини (далі в/ч) НОМЕР_1 прийняв будівлі, споруди, земельну ділянку площею 29,6 га та технічну документацію військового містечка ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно наказу начальника Одеського гарнізону №32 від 18.06.2012 року військове містечко № НОМЕР_2 та земельна ділянка площею 29,6 га закріплена за в/ч НОМЕР_1 та передана у відповідальну експлуатацію.

Таким чином, а також з урахуванням висновків, викладених у Постанові Верховного Суду від 31.05.2023 року по справі №947/5/20 за цільовим призначенням вказана земельна ділянка відноситься до земель оборони, за формою власності - державної.

У березні 2016 року КЕВ м. Одеси склав Акт огляду земельної ділянки № НОМЕР_5 КЕВ м. Одеси військового містечка « ІНФОРМАЦІЯ_1 » №237 АДРЕСА_2 , та встановив, що на Південній стороні земельної ділянки житлової зони в районі будівлі №11 за генпланом (будинок для особового складу) ведеться будівництво 3-х приватних будинків на площі приблизно 0,2 га.

Згідно кадастрового плану за результатами технічної інвентаризації військового містечка « ІНФОРМАЦІЯ_1 » №237 виявилось, що спірна земельна ділянка, площею 0,0874 га, яка перебуває у власності ОСОБА_1 , перебуває в межах території військового містечка « ІНФОРМАЦІЯ_1 » № НОМЕР_2 .

Із матеріалів справи також вбачається, що згідно Рішення Одеської міської ради (далі ОМР) №6156-V від 13.07.2010 року було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0874 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

У вказаному проекті зазначено, що дана земельна ділянка розташована у зоні індивідуальної житлової забудови і межує з землями ОМР.

Крім того, у цьому проекті землеустрою щодо відведення вищевказаної земельної ділянки знаходиться відповідь Одеської регіональної філії Державного підприємства (далі ДП) «Центр Державного земельного кадастру» від 24.02.2010 року №К-84-06/82 на звернення ОСОБА_2 , в якому зазначено, що відповідно до автоматизованої системи державного земельного кадастру ведення якої здійснюється згідно Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель, затвердженого Наказом Держкомзему України від 02.07.2003 р., відомості щодо наявності прав третіх осіб на зазначену земельну ділянку відсутні.

Разом з тим, ухвалюючи судове рішення суд першої інстанції зазначив, що у проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у приватну власність ОСОБА_2 були встановлені усі суміжні землекористувачі та були наданні відповідні погодження компетентними органами.

В подальшому ОСОБА_2 було видано Державний Акт на право власності на земельну ділянку, серія ЯЛ №221982, (кадастровий номер земельної ділянки :46:002:0068).

05 липня 2013 року (зареєстровано в реєстрі за № 738), між ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер:738, площею 0,0874 га (кадастровий номер :46:002:0068), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ,

Із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №194887540 від 26.12.2019 року вбачається, що на підставі виданого 05.07.2013 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Токарською Т.В., за відповідачем ОСОБА_1 було зареєстроване приватне право власності на цю земельну ділянку, площею 0,0874 га, кадастровий номер :46:002:0068.

Крім того, управлінням Держкомзему у м. Одесі Головного управління Держкомзему у Одеській області було сформовано Довідку Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки м. Одеси від 16.06.2010 р. №250/К в якій зазначений кадастровий номер :46:002:0068 земельної ділянки, площею 0,0874 га, за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд. Також в описі меж до кадастрового плану вищевказаної земельної ділянки, зазначені суміжні землекористувачі - «від А до А землі міської ради».

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2020 року у справі № 947/5/20, залишеним без змін Постановою Верховного Суду від 31.05.2023 року, позов Військового прокурора Одеського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави, в особі Міністерства оборони України, КЕВ м. Херсона, в/ч НОМЕР_1 до ОМР, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору КЕВ м. Одеса, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Токарська Т.В., було задоволено (т.1, а.с.30-35, 41-43).

Визнано незаконним та скасовано рішення ОМР від 13.07.2010 № 6156-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0874 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №221982 від 14.09.2010, виданий ОСОБА_2 , на земельну ділянку площею 0,0874 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :46:002:0068); визнано недійсним укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу земельної ділянки серія та номер 738 від 05.07.2013, зареєстрований приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Токарською Т.В., на підставі якого у ОСОБА_1 виникло право власності на земельну ділянку площею 0,0874 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :46:002:0068); зобов`язано ОСОБА_1 повернути за актом прийому-передачі Міністерству оборони України земельну ділянку площею 0,0874 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :46:002:0068).

21.02.2024 року державним реєстратором Виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області Крупка О.Г., за реєстраційним номером 53858026, були внесені відомості в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно, та їх обтяжень, стосовно цієї земельної ділянки площею - 0,0874 га, відповідно як до вказаних судових рішень, так і акту державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ВП№72264015 від 10.01.2024, Державного акту на право постійного користування землею серії Б №056875, виданого у 1990 році Овідіопольською районною радою народних депутатів, було встановлено, що власником зазначеної земельної ділянки є Міністерство оборони України.

Разом з тим, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, вбачається, що 10 квітня 2018 року державним реєстратором Мельник Т.І. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно якого за відповідачем ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею 238, 6 кв.м., житловою площею 90 кв.м. Документами, поданими для державної реєстрації є: Довідка Управління державного архітектурно-будівельного контролю ОМР, технічний паспорт від 07.02.2018 року, Декларація про готовність об`єкта до експлуатації, видана УДАК ОМР 05.02.2018 року.

Однак, вищевказаними судовими рішеннями було встановлено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0874 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) був розроблений КП «Земельно-кадастрове бюро», згідно з дорученням земельних ресурсів, незаконно,так як згідно з довідкою управління архітектури та містобудування (далі УАМ) ОМР від 30.09.2009 року правові документи на землекористування за адресою: АДРЕСА_1 , в архіві УАМ ОМР відсутні.

Проте, як було вказано вище, у проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у приватну власність ОСОБА_2 були встановлені усі суміжні землекористувачі та були наданні відповідні погодження компетентними органами.

У зв`язку з цим судом першої інстанції в оспорюваному рішенні зроблено неправильний висновок про те, що надання у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 було здійсненне за рахунок земель комунальної власності відповідно до приписів Конституції України, Земельного кодексу України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», який суперечить висновкам судів по справі № 947/5/20 та є порушенням принципу єдності судової практики та обов`язковості судових рішень.

Також ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд мотивував свою відмову в задоволенні позову тим, що право власності відповідача ОСОБА_1 на вищезазначений будинок у судовому порядку скасовано не було та є чинним, у зв`язку з чим вважати його самочинним будівництвом є неможливим.

Проте, на переконливу думку Одеського апеляційного суду таке правове мотивування, яке навів суд першої інстанції для підтвердження вказаного висновку не відповідає як нормам матеріального права, так і сталої судової практики.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (ч.1 ст. 373 ЦК України).

Частиною 2 ст. 14 Конституції України встановлено, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з частинами першою та другою ст. 77 Земельного кодексу (далі - ЗК) України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.

Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.

За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як було вказано вище, судовими рішеннями в іншій справі № 947/5/20, що набрали законної сили, встановлено, що спірна земельна ділянка належить до земель оборони й перебуває у власності держави та перебуває на праві користування КЕВ м. Одеса.

Виданий ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку визнано недійсним та скасовано. Відповідно жодних прав на цю земельну ділянку в ОСОБА_2 не виникло й подальше відчуження земельної ділянки на користь інших осіб суперечить закону.

Крім того, судовими рішеннями у вказаній справі установлено, що на спірній земельній ділянці, наданій для потреб Збройних Сил України, здійснено будівництво будинку, власником якого на час розгляду справи є ОСОБА_1 .

У відповідності до п. 42 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 22 грудня 1997 року № 483, землі, які виділені в користування Міністерству оборони України, забороняється займати для будівництва індивідуальних і кооперативних житлових будинків, гаражів, інших господарських будівель, а також під дачі та садово-городні ділянки.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч. 4 ст. 376 ЦК України).

Також ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, оскільки будівництво будинку здійснене на земельній ділянці, яка не була для цього відведена та на якій заборонене будівництво таких споруд, суд першої інстанції зробив неправильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, безпідставно посилаючись на відсутність скасування права власності на будинок в судовому порядку.

Верховний Суд виходить також із таких правових позицій.

Так, у справі № 916/1174/22 від 15.11.2023 року Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якщо право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного ст. 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичної долі самочинно побудованого майна й не приведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

Тобто, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.

Велика Палата ВС зазначила, що відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного ст. 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна й не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

Таким чином, вимога позивача про припинення права власності не відповідає належному способу захисту, оскільки право власності цього суб`єкта на спірний об`єкт нерухомості не виникло (як і сам спірний об`єкт не виник як об`єкт права власності). Тобто Велика Палата Верховного Суду виходить із того, що способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені ст. 376 ЦК України.

Тобто, якщо позивач прагне захистити свої права, порушені внаслідок самочинного будівництва, він має право звернутися до суду з позовною вимогою, сформульованою відповідно до положень ч. 4 або ч. 5 ст. 376 ЦК України.

У разі задоволення однієї із зазначених вимог юридична доля самочинно побудованого майна (спірного об`єкта нерухомості) буде вирішена у встановленому законом порядку. Водночас буде відновлено і стан єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

Крім того, у вищевказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим ст. 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження.

Отже, будь-яка добросовісність набуття земельної ділянки відповідачем ОСОБА_1 не створює підстав вважати, що вказана земельна ділянка була надана йому власником (Міністерством оборони України) для мети будівництва на ній та за згоди останнього на вказане, а отже і не може створювати підстав вважати, що вказаний будинок не є самочинним будівництвом.

Положеннями ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди.

Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (див. пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18).

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що не є дієвим способом захисту скасування права власності на вказаний будинок, про який зазначено судом в своєму рішенні, не є дієвим способом захисту скасування права власності, оскільки власник земельної ділянки не надавав згоди відповідачу ОСОБА_1 на здійснення будівництва на ньому.

Колегія суддів зазначає, що самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки, оскільки наявність самочинно побудованого спірного об`єкту нерухомості, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , порушує права Міністерства Оборони України та розпорядження земельною ділянкою, на якій розміщений спірний об`єкт нерухомості.

При цьому слід зазначити, що у постанові Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 461/3490/18 (провадження № 61-5180св21) у подібних правовідносинах зазначено, що належним способом захисту прав власності власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, щодо користування і розпорядження цією земельною ділянкою, є вимога про знесення такої забудови, яку позивач вважає самочинною, відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України.

Належним відповідачем за такою вимогою є власник відповідної забудови.

Таким чином, з урахуванням встановлення рішеннями судів того, що земельна ділянка площею - 0,0874 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :46:002:0068) відноситься до земель оборони та на теперішній час перебуває на праві власності держави, в особі Міністерства оборони України, а тому в даному випадку наявні достатні підстави для скасування оскаржуваного рішення Київського районного суду міста Одеси від 19.12.2024 по справі № 947/20894/24 та ухвалення постанови, якою позовні вимоги Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави, в особі Міністерства оборони України, до ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційних скарг надали суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційних скарг.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційних скарг його повністю спростовують, оскільки рішення прийнято не у відповідності до вимог матеріального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати та зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди МОУ в здійсненні правомочностей власника земельної ділянки площею 0,0874 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер::46:002:0068), на якій розташований об`єкт житлової нерухомості житловий будинок, загальною площею 238,6 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), шляхом його знесення за рахунок ОСОБА_1 .

У відповідності до вимог, передбачених ст. 141 ЦПК України колегія суддів також вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону судові витрати зі сплати судового збору в суді першої інстанції в сумі 3028 грн.(т.1, а.с. 125), а також в суді апеляційної інстанції, в сумі 4542 грн. (т.2, а.с.66), а всього в сумі 7570 грн., а також на користь в/ч НОМЕР_1 за подання апеляційної скарги в сумі 3 633,60 грн. (т.2, а.с.52).

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п. 4 ч.1 ст. 376, ст. ст. 381 - 384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19.12.2024 рокускасувати.

Позовні вимоги Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , треті особи: Одеське квартирно-експлуатаційне управління, Військова частина НОМЕР_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 , усунути перешкоди Міністерству оборони України, , в здійсненні правомочностей власника земельної ділянки площе 0,0874 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер::46:002:0068), на якій розташований об`єкт житлової нерухомості житловий будинок, загальною площею 238,6 кв.м., розташований за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), шляхом його знесення за рахунок ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 , на користь Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, код ЄДРПОУ: ,судовий збір за розгляд справи у судах першої та апеляційної інстанціях у загальному розмірі 7 570,00 (сім тисяч п`ятсот сімдесят гривень 00 копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 , на користь Військової частини НОМЕР_1 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_7 , судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 3 633,60 (три тисячі шістсот тридцять три гривні 60 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16.05.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева