Справа № 461/2908/25
Провадження № 2/461/1667/25
УХВАЛА

06.05.2025 року Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Мироненко Л.Д.

за участю секретаря Курилюк А.І.

представника відповідача Григоришин А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування вимог зазначила, що 15 серпня 2024 року вона була звільнена з посади провідного спеціаліста сектору з питань пенсійного забезпечення Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі - ГУНП) на підставі наказу від 14.08.2024 № 490 о/с за угодою сторін відповідно до пункту 3 частини1 статті 83, частини 3 статті 86 Закону України «Про державну службу» та пункту 1 ст. 36 КЗпП України Однак, лише 28 серпня 2024 року їй було виплачено розрахункові кошти у сумі 12044.83 грн. Про суми, нараховані та виплачені роботодавець її письмово не повідомляв.

30 січня 2025 року вона звернулася до відповідача з письмовим запитом щодо надання детального розрахунку нарахованих та виплачених коштів. У відповідь отримала архівну відомість за період з 01 січня 2024 року по грудень 2024 року. У ній відсутня інформація про нарахування та виплату доплати за виконання обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця у розмірі 50% посадового окладу, хоча вона з 24 червня 2024 року по 05 липня 2024 року виконувала обов`язки головного спеціаліста сектору. В подальшому позивач звернулась до ГУНП із заявою від 14 лютого 2025 року про виплату недоотриманих коштів. Листом від 07 березня 2025 року її було повідомлено, що із фінансуванням за березень 2025 року їй буде нараховано та виплачено доплату за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця у розмірі 50% посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця.

Зазначена доплата була здійснена лише 26 березня 2025 року, тобто з істотною затримкою.

З урахуванням вищевикладеного, позивач ОСОБА_1 просила суд стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 серпня 2024 року по 26 березня 2025 року у розмірі 124298,25 грн.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 11.04.2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні було залишено без руху.

14.04.2025 року від позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків на виконання вищевказаної ухвали суду.

Ухвалою суду від 16.04.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, сторонам встановлено строки на подання заяв по суті справи.

30.12.2024 року від представника відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі, яке мотивано тим, що ГУНП у Львівській області є органом державної влади, який здійснює публічно-владні управлінські функції на підставі законодавства, тобто у розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України є суб`єктом владних повноважень. Робота позивачки на посаді провідного спеціаліста сектору з питань пенсійного забезпечення ГУНП у Львівській області з присвоєнням 7-го рангу державного службовця, належить до публічної служби. А тому, вказаний спір, на думку відповідача, повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Позивач в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі.

Представник відповідача подане клопотання про закриття провадження підтримала та просила таке задовольнити..

Суд, заслухавши учасників, розглянувши позовну заяву, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до наступного висновку.

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до приписів частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

За змістом статті 19 ЦПК України під цивільною юрисдикцією розуміється компетенція загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (статті 4, 19 ЦПК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, такий суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких, зазвичай, хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення процесуальні закони не віднесли до юрисдикції інших судів.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; у спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (пункти 1 і 2 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у чинній редакції).

Адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір (пункт 1 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий спір це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Згідно п.17 ч.1 ст. 4 КАС України, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Отже, до справ адміністративної юрисдикції процесуальний закон відніс публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.

Для визначення юрисдикції суду у спорі з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження чи звільнення суд має встановити, чи проходила особа публічну службу, а також, у зв`язку з чим прийняттям, проходженням або звільненням виник спір (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19 (пункт 47)).

Відповідно до ч.1 статті 1 Закону України «Про державну службу», Державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо:

1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів;

2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів;

3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг;

4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства;

5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням;

6) управління персоналом державних органів;

7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Відповідно до п.4 ч.1 статті 2 Закону України «Про державну службу», посада державної служби визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.

З матеріалів справи вбачається, що позивач обіймала посаду державного службовця в органі державної влади, тобто проходила публічну службу.

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Управлінські дії суб`єкта владних повноважень можуть бути спрямовані на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав фізичної особи. Проте не кожен спір, який виникає у зв`язку з такими управлінськими діями, може розглядатися за правилами цивільного судочинства. Для розгляду деяких з таких спорів, зокрема щодо проходження публічної служби та звільнення з неї, КАС України встановлює юрисдикцію адміністративних судів.

Оскільки зазначені вимоги позивача є пов`язаними з проходженням нею публічної служби та звільненням з цієї служби, такі вимоги мають розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 761/27364/17 (провадження № 14-21цс19) зробила висновок, що за правилами адміністративного судочинства розглядаються спори, пов`язані з проходженням публічної служби. Ці спори можуть стосуватися як порядку проходження такої служби, до якого включається і виплата заробітної плати, так і пов`язані зі звільненням з публічної служби, до яких належать і спори про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні.

З огляду на викладене, спір у цій справі є публічно-правовим і згідно з положеннями статей 19, 20 КАС України відноситься до компетенції адміністративного суду та проводиться в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства, а тому наявні підстави для закриття провадження у справі.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255, частиною першою статті 256 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Таким чином, встановивши, що між сторонами існує спір з публічно-правових відносин, який з урахуванням суб`єктного складу його учасників та правовідносин має розглядатися за правилами адміністративної юрисдикції, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,- закрити на підставі п.1 ч.1ст. 255 ЦПК України, оскільки дана справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Роз`яснити позивачу, що заявлені ним позовні вимоги можуть бути вирішені в порядку адміністративного судочинства.

Роз`яснити, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Повний текст ухвали виготовлено 12 травня 2025 року.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Л.Д. Мироненко