Єдиний унікальний номер судової справи 473/4881/24
Номер провадження 22-ц/812/686/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

12 травня 2025 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі: представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Боровика І.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка подана його представником адвокатом Боровиком Ігорем Васильовичем, заочне рішення, яке ухвалене Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області 27 листопада 2024 року, під головуванням судді Вуїва О.В., в приміщені цього ж суду о 15 год. 20 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

УСТАНОВИЛА:

У вересні 2024 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 27 вересня 2019 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому у Вознесенському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.

Від вказаного шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають.

В період з 2018 ро 2021 рік сторони проживали у квартирі позивача у місті Вознесенськ.

Після погіршення подружніх відносин ОСОБА_1 покинув помешкання і виїхав у невідомому напрямку.

Причиною розпаду сім`ї є те, що позивач з відповідачем виявилися різними людьми зі своєрідними характерами, через що виникали сварки та непорозуміння. Також сторони мають різні погляди з приводу вирішення сімейних проблем.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просила шлюб, зареєстрований 27 вересня 2019 року у Вознесенському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , актовий запис №186, розірвати.

Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 листопада 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , який зареєстровано 27 вересня 2019 року у Вознесенському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис №186, розірвано.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що спільне життя у сторін не склалося через відсутність спільних інтересів, різні погляди на життя. Подружні відносини припинені та сторони жодним чином не виявили бажання зберегти сім`ю.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 лютого 2025 року заяву представника відповідача ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 листопада 2024 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Боровика І.В., посилаючись на порушення міськрайонним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення міськрайонного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про закриття провадження у справі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване судове рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, оскільки міськрайонний суд не повідомив відповідача про судові засідання належним чином.

Також зазначено, що міськрайонний не з`ясував обставини сімейних стосунків та висновки суду не відповідають обставинам справи, зокрема, суд не встановив причини та час припинення сімейних відносин. Відповідач вважав, що збереження шлюбу є можливим, оскільки не були вжиті всі можливі заходи щодо збереження шлюбу.

Окрім того, звернуто увагу на те, що між подружжям була досягнута згода на тимчасове проживання окремо, та вказане не свідчить про припинення шлюбних відносин.

У травні 2025 року до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_3 , який поданий її представником адвокатом Берікул Л.В. У відзиві позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Відзив мотивовано тим, що ОСОБА_3 не бажає перебувати у шлюбі з відповідачем, оскільки на час звернення до суду з позовом вони вже тривалий час разом не проживали, не спілкувалися та не підтримували подружніх стосунків.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Боровик І.В., підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, вказував на можливості та необхідності збереження сім`ї, просив про скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі. Не заперечував проти розгляду справи за відсутності сторін у справі, та повідомив суду, що відповідач обізнаний про розгляд справи.

Учасники справи в судове засідання не з`явились.

Позивачу ОСОБА_3 судом направлена судова повістка-повідомлення за зареєстрованим місцем проживання останньої, яка повернулася з поштового відділення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Разом з тим, позивач, діючи через свого представника адвоката Берікул Л.В., надіслала до апеляційного суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності та відсутності її представника. Звертала увагу на те, що свою позицію, викладену у відзиві на апеляційну скаргу, підтримує в повному обсязі.

Представник позивача адвокат Берікул Л.В. про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, через Електронний кабінет.

Враховуючи положення ч.2 ст.372 ЦПК України, колегією суддів визнано за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в ст.263 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статі 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про шлюб від 27 вересня 2019 року серія НОМЕР_1 , 27 вересня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали шлюб, який зареєстровано Вознесенським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (а.с.5).

Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_3 зазначала, що сторони неповнолітніх дітей не мають. Фактичні шлюбні відносини між нею та відповідачем припинені, окреме проживання та відсутність спілкування свідчить про неможливість збереження шлюбу. На примирення вона не згодна.

Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч.1 ст.24 СК України).

Частинами 3,4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України.

За змістом ч.3 ст.109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам статті ЦПК України щодо змісту судового рішення. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечать інтересам позивача, суд першої інстанції, ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

При цьому, колегія суддів наголошує, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч.1 ст.24 СК України).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів керується тим, що в справі, яка розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають під час кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що примирення і подальше подружнє життя сторін є неможливим, оскільки сім`я фактично розпалась і подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, яка не бажає перебувати в шлюбі з відповідачем, тобто на час перегляду справи в апеляційній інстанції не існує її вільної згоди на шлюб, а відтак наявні підстави для розірвання шлюбу.

Інші доводи апеляційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява №65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), пункт 29).

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення міськрайонним судом норм процесуального права, то слід зазначити наступне.

Аргументи скарги про неналежне повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи не є прийнятними з огляду на таке.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (ч.ч.1,2,5 ст.12 ЦПК України).

Суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно (ч.ч.1,2,4,5ст.128 ЦПК України).

Відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Так, звертаючись до суду першої інстанції позивач зазначала останнє відоме їй місце проживання відповідача за адресою: квартира АДРЕСА_1 . До позовної заяви позивачем було додано довідку Приватного підприємства «Сервіс дім Вознесенськ» №10 від 03 вересня 2024 року, відповідно до якої ОСОБА_1 проживав за адресою: квартира АДРЕСА_1 з 2018 року по 2021 рік.

У зв`язку із відсутністю відомостей щодо ОСОБА_1 у Єдиному державному демографічному реєстрі, згідно з відповіддю №770111 від 05 вересня 2024 року, суд першої інстанції, відповідно до положень ч.11 ст.128 ЦПК України, здійснив повідомлення відповідача про виклик до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.11,13,16).

Посилання в апеляційній скарзі представника відповідача на те, що суд не виконав вимоги ст.499 ЦПК України, апеляційний суд вважає помилковими.

Так, відповідно до ст.498 ЦПК України у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Доручення суду України надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.

Разом з тим, згідно з п.4. ч.2 ст.499 ЦПК України у судовому дорученні про надання правової допомоги зазначаються прізвище, ім`я, по батькові та рік народження фізичної особи або найменування юридичної особи, відомості про їх місце проживання (перебування) або місцезнаходження, а також інші дані, необхідні для виконання доручення.

Між тим, під час розгляду справи судом першої інстанції матеріали справи не містили відомостей як щодо проживання відповідача на території будь-якої іншої країни, так і конкретної адреси такого місця проживання.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів.

Отже, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду відповідно без змін.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Боровиком І.В., залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником адвокатом Боровиком Ігорем Васильовичем, залишити без задоволення.

Заочне рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 13 травня 2025 року