Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/1702/24

08 травня 2025 року селище Богородчани

Богородчанський районний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Куценка О.О., секретаря судового засідання Двібородчин І.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду селища Богородчани цивільну справу за позовною заявою представника позивача ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 до приватного підприємця ОСОБА_3 про захист прав споживачів та стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

16 грудня 2024 року, через систему «Електронний суд», в провадження Богородчанського районного суду надійшла позовна заява представника позивача Захаріїва Богдана Дмитровича, який діє в інтересах ОСОБА_2 до приватного підприємця ОСОБА_3 про захист прав споживачів та стягнення коштів.

20 грудня 2024 року на запит суду надійшла відповідь щодо місця реєстрації відповідача, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 187 ЦПК України.

20 грудня 2024 року ухвалою судді Богородчанського районного суду Івано-Франківської області, позовну заяву ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 до приватного підприємця ОСОБА_3 про захист прав споживачів, залишено без руху та надано позивачу термін для усунення недоліків.

10 січня 2025 року ухвалою судді цивільну справу за позовом представника позивача Захаріїва Богдана Дмитровича, який діє в інтересах ОСОБА_2 до приватного підприємця ОСОБА_3 про стягнення коштів, передано на розгляд Яворівському районному суду Львівської області.

23 січня 2025 року, представником позивача подано апеляційну скаргу на ухвалу суду від 10 січня 2025 року.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 04 березня 2025 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах позивача ОСОБА_2 , задоволено.

Ухвалу Богородчанського районного суду від 10 січня 2025 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 10 березня 2025 року, головуючим суддею у даній справі визначено Куценко О. О.

Ухвалою від 11 березня 2025 року відкрито провадження по справі та ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження(без виклику сторін).

Заявлені вимоги позивач мотивував тим, що позивач по квитанції від 20 грудня 2021 року здійснив попередню оплату відповідачу по рахунку на оплату №23 від 20 грудня 2021 року, рахунку на оплату №17 від 20 грудня 2021 року за трансформатори 22 шт., світильники з лампами 2 шт., люстру з лампами на загальну суму 23 914, 00 грн. для власних побутових потреб.

Однак відповідач, який по квитанції від 20 грудня 2021 року одержав суму попередньої оплати товару не передав товар позивачу.

Посилаючись на положення ст.693 ЦК України просив суд стягнути із відповідача на користь позивача 23 914, 00 грн. попередньої оплати за товар для власних побутових потреб.

Представник позивача Захаріїв Б.Д. у поданому клопотанні просив, здійснювати розгляд справи за відсутності представника позивача та позивача.

Відповідач правом на подання відзиву не скористався. Заяви про розгляд справи за відсутності чи будь-яких інших клопотань відповідач не подавав.

Відповідач у судове засідання не з`явилася про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, за зареєстрованим місцем проживання. Жодних заперечень проти позову, в тому числі відзиву на позовну заяву, від відповідача не надійшло.

Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У ч. 1 ст.16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Такий висновок зроблено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав

та вплив на порушника.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. Зазначений висновок міститься в постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20.

Відповідно до ст. ст. 76, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч.1 80, ч.1 ст.81, ст. 89 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи спір по суті, суд повинен установити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного цивільного права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) розпочато провадження у справі, належним позивачем. Брак права на позов у матеріальному розумінні матиме наслідком ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших установлених судом обставин, оскільки лише наявність такого права в особи обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 907/29/19, провадження № 12-17гс20.

Позивачем заявлено вимогу із відповідача на користь позивача 23 914, 00 грн. попередньої оплати за товар для власних побутових потреб.

В якості доказів позивачем надано рахунок на оплату №23 від 20 грудня 2021 року (а.с.4) за трансформатори до світильника в кількості 22 шт. по ціні 452 грн. на загальну суму 9 944 грн. В рахунку зазначено «Постачальник ФОП ОСОБА_3 », «Покупець ОСОБА_2 ».

Крім того, рахунок на оплату №17 від 20 грудня 2021 року (а.с.5) за підвісний світильник МІВ 2 шт. вартістю 2400 грн. за одиницю; Osr лампа світлодіодна 2 шт. вартістю 60 грн. за одиницю; люстра 1 шт. вартістю 7950 грн.; Ph лампа світлодіодна 10 шт. вартістю 110 грн. за одиницю, всього на загальну суму 13 970 грн. В рахунку зазначено «Постачальник ФОП ОСОБА_3 », «Покупець ОСОБА_2 ».

При цьому слід зазначити, що згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статті передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі i щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів, але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Так ч.1 ст. 693 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Таким чином, право покупця вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати, виникає у тому випадку, якщо продавець одержав суму попередньої оплати, товару та не передав покупцеві товар у встановлений строк.

Разом з цим, позивачем не надано належних доказів на підтвердження одержання продавцем суми попередньої оплати товару за вказаними рахунками.

Надані позивачем в якості доказів рахунки на оплату товару №17 та №20 від 20 грудня 2021 року, це лише пропозиція продавця сплатити певну суму за товар та не є належним доказом тих обставин, що оплата дійсно відбулася. Вказані рахунки є вихідним документом продавця, який містить суму, призначення платежу, реквізити для оплати, але не є фінансовим документом про здійснення такої оплати.

Позивачем не надано належних доказів, щодо здійснення останнім попередньої оплати товару за вказаними рахунками, такі як платіжне доручення з відміткою банку, квитанція, виписка з банку, розписка про отримання коштів, тощо.

За таких обставин у задоволені позову слід відмовити за недоведеністю заявлених вимог у частині оплати товару позивачем, відповідачу та наявності між ними відповідних договірних відносин.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст.10,11,12, 263 - 265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

В задоволені позову представника позивача Захаріїва Богдана Дмитровича, який діє в інтересах ОСОБА_2 до приватного підприємця ОСОБА_3 про захист прав споживачів та стягнення коштів -відмовити.

Повний текст судового рішення складено 13 травня 2025 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: