Провадження №: 2/336/2215/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2025 року м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого судді Звєздової Н.С., при секретарі судового засідання Іванченко О.С.,

розглянувши цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про скасування арешту, -

ВСТАНОВИЛА:

Представник позивача адвокат Піскарьов А.О., який діє на підставі ордеру серії АР № 1182430 від 13.06.2024 звернулася з вказаним позовом до суду, в якому просить скасувати арешт накладений на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі постанови РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, стягнути з відповідача витрати понесені зі сплати судового збору та правничої допомоги.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 23.07.2010 ОСОБА_1 було придбано у власність житловий будинок, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 47,3 кв.м.

При наданні правової допомоги ОСОБА_1 стало відомо, що слідчим Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області С.В. Буковим 04.11.2010 винесено постанову про накладення арешту на майно у кримінальній справі №6731004.

На підставі чого, реєстратором - П`ятою запорізькою державною нотаріальною конторою 04.11.2010 за реєстраційним номером обтяження:10446275 накладено арешт на житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який на праві приватної власності належить ОСОБА_1 .

Оскільки постанову про накладення арешту прийняв орган внутрішніх справ, очевидно, що арешт був накладений у рамках кримінального провадження, так само очевидно, що наявність арешту на нерухоме майно обмежує позивача у здійсненні права власності на нього.

З дня накладення арешту минуло майже 15 років, будь-яких претензій до позивача орган досудового розслідування, за цей період не мав. Жодних даних щодо процесуального документу, норм КПК України 1960 року, на підставі яких накладалось обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, та навіть реєстраційного номеру кримінальної справи органів досудового розслідування неможливо встановити.

За таких обставин, тривала наявність арешту на нерухоме майно і, як наслідок, неможливість ним розпоряджатися, за відсутності будь-яких вимог до позивача з боку держави, а також відсутності кримінальних проваджень, у яких позивач мав би який-небудь процесуальний статус, покладає на нього надмірний тягар і становить непропорційне втручання у конвенційне право позивача на мирне володіння своїм майном.

Враховуючи викладене, оскільки право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки ОСОБА_1 в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту, захистити своє порушене право власності не може, виникла необхідність звернення до суду з позовною заявою про скасування арешту на майно.

На підставі Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.04.2025, позову було передано на розгляд судді Звєздової Н.С.

Ухвалою суду від 04.04.2025 відкрито провадження по справі, розгляд якої призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.

Від представника відповідача через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого представник відповідача вказує на те, що ГУНП в Запорізькій області є неналежним відповідач оскільки не є правонаступником Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області. Слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Запорізькій області перевірено інформаційні ресурси Головного управління Національної поліції в Запорізькій області та встановлено, що будь-які статистичні відомості стосовно накладення арешту на майно у базах даних ГУНП в Запорізькій області відсутні, а саме відсутні матеріали кримінальної справи на підставі чого слідчим СВ Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області Буковим С.В. накладався арешт на нерухоме майно, яке належить позивачу. У зв`язку з вищевикладеним, надати копію постанови слідчого СВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області Букова С.В. з архіву ГУНП в Запорізькій області б/н від 04.11.2010 для огляду не надається за можливе.

Окрім того представник відповідача на обґрунтування відзиву вказує, що саме в період володіння та користування ОСОБА_1 майном (з 23.07.2010 по теперішній час) й відбулось накладання арешту обставини якого мають бути достеменно відомі позивачеві, оскільки він згідно долученого до позову договору купівлі-продажу будинку є єдиним його власником та на той період (арешт нерухомого майна) вже мав підтверджуючі документи. Підсумовуючи вищевикладене, позивач також повинен довести або спростувати вказаний факт.

Також, арешт на нерухоме майно житловий будинок накладено саме в кримінальному провадженні за правилами КПК України 2012 року, а отже питання про зняття такого арешту треба розглядати за правилами кримінального судочинства, на підставі вищезазначеного просить відмовити в задоволенні позову.

Представник позивача скористався своїм правом та надав до суду відповідь на відзив в якому заперечує проти позиції представника відповідача та наполягає на задоволенні позову.

Дослідивши позовну заяву, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Стаття 55 Конституції України регламентує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено та перевірено матеріалами справи, що 23.07.2010 ОСОБА_1 було придбано у власність житловий будинок, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 47,3 кв.м., що підтверджується Договором купівлі-продажу від 23.07.2010 укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Півняком О.С. та зареєстрований в реєстрі №3149.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек,Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна №419656939 від 26.03.2025, наявний арешт на будинок ОСОБА_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Арешт накладено П`ятою запорізькою державною нотаріальною конторою на підставі постанови про накладення арешту на майно РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, по кримінальній справі №6731004 від 04.11.2010 року, та включено запис про обтяження до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна за реєстраційним номером 10446275 від 04.11.2010 року.

24.03.2025 ОСОБА_3 було здійснено адвокатський запит до Відділу поліції №3 Запорізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, щодо інформації про накладення арешту на майно у кримінальній справі №6731004.

На вказаний запит надано відповідь від 26.03.2025 за вих.№17аз/48/04/04-2025, відповідно до якої, у слідчому відділенні ВП №3 ЗРУП ГУНП у Запорізькій області відсутня кримінальна справа №6731004.

25.03.2025 адвокатом Піскарьовим А.О. було здійснено адвокатський запит до П`ятої запорізької державної нотаріальної контори, щодо інформації про накладення арешту на житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який на праві приватної власності належить ОСОБА_1 .

На вказаний запит надано відповідь від 27.03.2025 за вих.№795/01-16, відповідно до якої, згідно паперових носіїв у П`ятій запорізької державної нотаріальної контори наявна постанова про накладення арешту на майно РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, по кримінальній справі №6731004 від 04.11.2010 року.

Відповідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Так, згідно зі ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції.

Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акту повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз`яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

Приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зазначала про таке.

Спір про звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України1960 року та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року(постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18) або КПК України 2012 року(постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19). Залежно від суб`єктного складу учасників такого спору його потрібно розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2019 року по справі №2-3392/11 дійшла висновку, що у разі, якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року, спір щодо зняття арешту з майна є приватноправовим і має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

У постанові від 30.06.2020 у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала наведені висновки щодо юрисдикції спорів та зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, потрібно розглядати за правилами цивільного судочинства. Питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та не скасованого після закриття слідчим кримінального провадження, за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна вирішує слідчий суддя в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу(пункти 51, 52).

Як вбачається з матеріалів справи арешт на житловий будинок ОСОБА_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , накладено 04.11.2010, а саме під час дії КПК України в редакції 1960 року.

Згідно з п.9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України (в редакції 2012 року), запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Положеннями ч. 1 ст.126 КПК України (в редакції 1960 року) передбачено, що для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Згідно з ч.6 ст. 126 КПК України (в редакції 1960 року), накладення арешту на майно скасовується коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Суд, за правилами КПК 1960 року, має повноваження скасувати арешт майна відповідно до ст. 248 КПК України при закритті справи, та відповідно до ст. 324 КПК України при постановленні вироку.

Згідно до ч. 1 ст. 409 КПК України (в редакції 1960 року) питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, вирішуються судом, який постановив вирок.

З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу, передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).

Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування КПК України 1960 року не містив.

Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення справи до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком.

Із урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що через втрату чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після накладення арешту, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), (що ратифікована Україною 17.07.1997, і відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила:

1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Uzan та інші проти Турції» (скарги №№ 19620/05, 41487/05, 17613/08 і 19316/08) від 05.03.2019, Європейський Суд встановив, що заявники скаржилися на тривале застосування тимчасових заходів щодо їхнього майна та відмову органів влади скасувати ці заходи протягом кількох років, навіть з урахуванням того, що заявників не було визнано винними у кримінальному провадженні або відповідачами у цивільному провадженні. Європейський Суд прийшов до висновку, що влада не змогла встановити «справедливий баланс» між захистом суспільних інтересів та вимог захисту прав заявників на повагу їх власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції (право на мирне володіння майном).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Фонд «Батьківська турбота» проти України» (заява № 5876/15; п. 61) від 09.10.2018 Європейський суд з прав людини зазначив, що помилки та недоліки, допущені державними органами влади, повинні служити на користь постраждалих осіб, особливо у разі відсутності інших конфліктуючих приватних інтересів. Іншими словами, ризик вчинення державними органами будь-якої помилки має нести держава і ці помилки не повинні виправлятись за рахунок зацікавленої особи.

Керуючись усталеною практикою ЄСПЛ, слід зазначити, що втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що постанову про накладення арешту на нерухоме майно прийняв орган внутрішніх справ, у рамках кримінального провадження, наявність якого обмежує позивача у здійсненні права власності на нього.

Окрім того, суд бере до уваги, що з дня накладення арешту минуло майже 15 років, будь-яких претензій до позивача орган досудового розслідування, за цей період не мав. Жодних даних щодо процесуального документу, норм КПК України 1960 року, на підставі яких накладалось обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, та навіть реєстраційного номеру кримінальної справи органів досудового розслідування неможливо встановити.

За таких обставин, суд доходить висновку, що тривала наявність арешту на нерухоме майно і, як наслідок, неможливість ним розпоряджатися, за відсутності будь-яких вимог до позивача з боку держави, а також відсутності кримінальних проваджень, у яких позивач мав би який-небудь процесуальний статус, покладає на нього надмірний тягар і становить непропорційне втручання у конвенційне право позивача на мирне володіння своїм майном.

Отже, оскільки право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку, суд вважає за належне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4 про звільнення майна з-під арешту.

Щодо доводів представника відповідача про те, що ГУНП в Запорізькій області є неналежним відповідач оскільки не є правонаступником Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, слід зазначити наступне.

При визначенні процесуального правонаступництва відповідно до п.9 Пленуму Вищого адміністративного суду України №2 від 06.03.2008 року Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ виходить з того, хто є правонаступником у спірних правовідносинах, та враховує, що якщо під час розгляду адміністративної справи встановлено, що орган державної влади, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржуються, припинили свою діяльність, то в такому випадку необхідно залучити до участі у справі їх правонаступників. У випадку ж відсутності правонаступників необхідно залучити до участі у справі орган, до компетенції якого належить вирішення питання про усунення порушень прав, свобод чи інтересів позивача.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок по відновленню порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід обов`язку відновлення порушених прав до правонаступника відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.

У спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення (дії, бездіяльність) державного органу, пов`язані зі здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. Функції держави, які реалізовувались ліквідованим органом, не можуть бути припинені і підлягають передачі іншим державним органам, за виключенням того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі.

У відзиві на позовну заяву представник відповідач зазначає, що слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Запорізькій області перевірено інформаційні ресурси Головного управління Національної поліції в Запорізькій області та встановлено, що будь-які статистичні відомості стосовно накладення арешту на майно у базах даних ГУНП в Запорізькій області відсутні, а саме відсутні матеріали кримінальної справи на підставі чого слідчим СВ Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області Буковим С.В. накладався арешт на нерухоме майно, яке належить позивачу. У зв`язку з вищевикладеним, надати копію постанови слідчого СВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області Букова С.В. з архіву ГУНП в Запорізькій області б/н від 04.11.2010 для огляду не надається за можливе.

Таким чином, Головне управління Національної поліції в Запорізькій області, підтверджує, що в них є доступ до інформаційних ресурсів які були створені СВ Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області.

В постанові від 27 лютого 2020 року у справі № 826/27239/15, надаючи оцінку аргументам ГУ НП у м. Києві про те, що воно не є правонаступником УМВС, Верховний Суд звернув увагу на правові висновки Верховного Суду України, висловлені в постановах від 04 березня 2014 року у справі № 21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі № 21-108а14. У цих постановах Верховний Суд України вказав, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Отже, ГУ НП, з огляду на свій правовий статус, завдання і обсяг повноважень, по суті, є правонаступником УМВС.

Крім того, за змістом постанови від 26 квітня 2022 року у справі № 705/2556/21 Верховний Суд відхилив доводи сторони про те, що ГУ НП в Черкаській області є неналежним відповідачем. При цьому Верховний Суд виходив з того, що 14 грудня 2018 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення Уманського МВ УМВС України в Черкаській області (ідентифікаційний код 08676470), постанова якого зазначена, як підстава реєстрації обтяження майна. Наразі територіальним органом Національної поліції в Черкаській області, як юридичною особою публічного права, є саме ГУ НП в Черкаській області, до складу якого входить відповідний підрозділ поліції в місті Умані.

Відтак з урахуванням вищезазначеного Головне управління Національної поліції в Запорізькій області є належним відповідачем у даній справі, а тому доводи представника відповідача не знайшли свого підтвердження.

Таким чином, за результатами розгляду справи, встановивши фактичні обставини справи, взявши до уваги та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам на предмет їх належності, допустимості та достатності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Що стосується витрат на правничу допомогу, суд виходить із того, що відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі.

У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Підсумовуючи можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Так, на підтвердження вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу представником позивача адвокатом Піскарьовим А.О. надано договір про надання правової допомоги № 15/24 від 13.06.2024 року, розрахунок вартості виконаних робіт та акт №1 за договором про надання правової допомоги № 15/24 від 13.06.2024 року на загальну вартість наданих послуг у розмірі 6 000,00 грн.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату гонорару адвокату, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат за умови, що буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, у постановах Верховного Суду від 02.10.2019 у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17), від 06 .11.2020 у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19), від 08.01.2024 у справі № 642/4993/17 (провадження № 61-3789св23) зроблено висновки, що: «суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг».

Зважаючи на викладені правові висновки Верховного Суду, суд вправі самостійно з власної ініціативи, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Однак, зазначена сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000 гривень, на думку суду, є неспівмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи. Так, розгляд справи здійснювався у спрощеному провадженні без виклику сторін, зважаючи на те, що справа є незначної складності, участі в судових засіданнях представник позивача не брав. Оцінка дій, що полягали в складанні позовної заяви в даній справі та поданні її до суду, поданих до адвокатських запитів та наданої до суду відповіді на відзив, вказує на їх невідповідність критеріям обґрунтованості та пропорційності до предмета спору у розумінні приписів ч. 3 ст. 141 ЦПК України з огляду на те, що такі дії не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи, не потребували вивчення великого обсягу фактичних даних та значних затрат часу, обсяг і складність складених процесуальних документів адвокатом не є значними.

З огляду на викладене, оскільки позов задоволено, з урахуванням складності справи, часу, витраченого на виконання робіт з надання правничої допомоги, обсягу наданих адвокатом послуг позивачу, значення справи для сторін, та заявленого представником відповідача клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, суд вважає можливим зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу та стягнути їх з відповідача на користь позивача в розмірі 5 000 грн., що, на переконання суду, відповідатиме принципу розумності та співмірності за даних обставин.

Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України.

Суд враховує, що позивачем був сплачений судовий збір в розмірі 1 211,20 грн. у відповідності до Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір повинен бути стягнути з відповідача на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 274 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Скасувати арешт накладений відповідно до постанови про накладення арешту на майно РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, по кримінальній справі №6731004 від 04.11.2010 року, на житловий будинок , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , відомості про що внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 04.11.2010 реєстратором - П`ятою запорізькою державною нотаріальною конторою та включено запис про обтяження до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна за реєстраційним номером 10446275 від 04.11.2010 року.

Стягнути з Головне управління Національної поліції в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань.

Стягнути з Головне управління Національної поліції в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Реквізити учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Запорізькій області, , місцезнаходження: 69005, Україна, м. Запоріжжя, вул. Апухтіна Дмитра, буд., 29.

Суддя: Н.С. Звєздова