КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 367/5042/23 Головуючий у суді І інстанції Карабаза Н.Ф.
Провадження № 22-ц/824/3178/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 вересня 2024 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «УМ Факторинг»звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтувало тим, що 29 серпня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір № 4693598 про надання споживчого кредиту електронному вигляді відповідно до Закону України «про електронну комерцію».

За цим договором відповідачка отримала позику у розмірі 7 000,00 грн строком на 30 днів шляхом переказу на її банківську картку № НОМЕР_1 зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01 % від суми кредиту за кожен день користування та 1,90 % від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення позики (відповідні ставки визначені у пунктах 1.5.2 та 1.5.1 договору).

У відповідності до пункту 3.1 договору нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредиту (включаючи періоди пролонгації та автопролонгації), виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт».

Станом на 25 травня 2023 року відповідачка суму боргу і нараховані відсотки не погасила, тому в неї наявне прострочення за договором споживчого кредитування № 4693598 від 29 серпня 2021 року.

10 квітня 2023 року ТОВ «Авентус Україна» передало право грошової вимоги за вказаним кредитним договором ТОВ «УМ Факторинг» у порядку передачі прав вимоги за існуючим на дату передачі договором факторингу № 10.04/23-Ф від 10 квітня 2023 року відповідно до витягу із реєстру прав вимоги № 1.

Оскільки відповідачка в порушення умов договору та вимог закону своєчасно не повернула суму кредиту та не сплатила нараховані відсотки, у неї утворилась заборгованість у загальному розмірі 18 991,00 грн, з яких: сума кредиту - 7 000,00 грн, заборгованість за відсотками за 30 днів користування кредитом (із 30 серпня 2021 року по 29 вересня 2021 року) - 21,00 грн, заборгованість за відсотками за 90 днів користування кредитом (із 30 вересня 2021 року по 29 грудня 2021 року) - 11 970,00 грн.

На підставі викладеного ТОВ «УМ Факторинг» просило стягнути з відповідачки заборгованість у розмірі 18 991,00 грн, а також понесені судові витрати.

ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву просила позовні вимоги задовольнити частково, стягнути лише суму заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7 000,00 грн, а в частині стягнення нарахованих відсотків просила відмовити.

28 квітня 2024 року позивач подав до суду першої інстанції заяву про зменшення розміру позовних вимог та з урахуванням того, що відповідачка 11 грудня 2021 року сплатила 3 990,00 грн в рахунок погашення кредиту, остаточно просив суд стягнути із ОСОБА_1 на його користь заборгованість у розмірі 13 560,61 грн, з яких: сума кредиту - 3 010,00 грн, заборгованість за відсотками за 30 днів користування кредитом (із 30 серпня 2021 року по 29 вересня 2021 року) - 21,00 грн, заборгованість за відсотками за 71 день користування кредитом (із 30 вересня 2021 року по 10 грудня 2021 року) - 9 443,00 грн, заборгованість за відсотками за 19 днів користування кредитом (із 13 грудня 2021 року по 29 грудня 2021 року) - 1 086,61 грн, а також понесені судові витрати у розмірі 12 684,00грн.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 13 вересня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «УМ Факторинг» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 4693598 від 29 серпня 2021 року у розмірі 7 021,00 грн та понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 993,08 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його змінити з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, стягнувши з відповідачки заявлену суму заборгованості у повному обсязі та витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції прийняв до уваги строк кредиту 30 днів, проте відхилив строк кредиту 90 днів як автопролонгацію.

Позивач вважає, що такий висновок суду суперечить нормам матеріального права, не є послідовним, логічним і не відповідає принципам справедливості та об`єктивності під час розгляду справи.

Відповідачка не заперечувала факт укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів відповідно до його умов, однак не погоджувалась із положеннями розділу 4 договору, а саме пунктами 4.3 та 4.3.1.

Разом з тим, відповідачка не надала суду жодних доказів, які б підтверджували недійсність вищезазначених положень кредитного договору, відповідно суд повинен керуватися ними, що узгоджується з принципами свободи договору, закріпленими у статті 627 ЦК України.

Положення пунктів 4.3 та 4.3.1 кредитного договору, які залишаються дійсними та не оспореними, встановлюють порядок нарахування процентів за користування кредитом відповідно до статті 1048 ЦК України, чого суд при ухваленні рішення не врахував.

Нелогічність висновку суду першої інстанції полягає й у вибірковому підході до тлумачення умов договору, зокрема, суд визнав чинним лише частину пункту 1.4 кредитного договору, що встановлює строк кредиту 30 днів, проте відмовив у визнанні умов, які містять посилання на пункти 4.3 та 4.3.1 кредитного договору.

На думку позивача, такі дії місцевого суду свідчать про суб`єктивну перевагу, надану відповідачці, що призводить до порушення його прав та обмеження принципу рівності сторін у судовому процесі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка у зв`язку із реєстрацією 07 серпня 2024 року шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_2 », просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є безпідставними та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.

Відповідачка вважає, що суд першої інстанції об`єктивно та всебічно розглянув обставини справи і дослідив наявні у справі докази, вірно застосував норми матеріального права та врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постановах від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16-ц), відповідно до якої право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти закористування кредитом і комісії припиняється після спливу, визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 29 серпня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 в електронному вигляді був укладений договір № 4693598 про надання споживчого кредиту, згідно із яким відповідачка отримала позику у розмірі 7 000,00 грн строком на 30 днів шляхом переказу коштів на її банківську картку № НОМЕР_1 зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01 % від суми кредиту за кожен день користування та 1,90 % від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення позики.

Факт укладання зазначеного вище договору та отримання кредитних коштів в сумі 7 000,00 грн на умовах, зазначених в цьому договорі, ОСОБА_1 у суді першої інстанції не оспорювала.

За пунктом 1.4 кредитного договору строк кредиту становить 30 днів.

Відповідно до пункту 1.5.1 кредитного договору стандартна процентна ставка становить 1,90 % в день та застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в пункті 1.4 цього договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача відповідно до пункту 4.2 договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація відповідно до пункту 4.3 договору.

Згідно із пунктом 1.5.2 кредитного договору знижена процентна ставка становить 0,01 % в день та застосовується, зокрема, якщо споживач у межах строку, визначеного в пункті 1.4 договору або протягом трьох календарних днів, що слідують за датою закінчення такого строку, здійснить повне погашення кредитної заборгованості або протягом такого строку за ініціативою споживача відбудеться продовження строку кредиту на новий строк.

Відповідно до пункту 3.1 договору нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредиту (включаючи періоди пролонгації та автопролонгації), виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт».

В пункті 4.3.1 договору сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача відповідно до пунктів 4.2.2 - 4.2.4. договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту.

Пунктом 4.3.2 договору визначено, що споживач дає згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах, передбачених в пункті 4.3.1 договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду автопролонгації у споживача наявна заборгованість за кредитом та не відбулося продовження строку кредиту за ініціативою споживача у порядку, передбаченому пунктом 4.2 договору.

Встановлено, що 11 грудня 2021 року відповідачка здійснила платіж по кредиту № 4693598 на суму 3 990,00 грн, що підтверджується квитанцією № та не заперечувалось сторонами.

10 квітня 2023 року між ТОВ «Авентус Україна»та ТОВ «УМ Факторинг» укладено договір факторингу № 10.04/23-Ф, згідно з умовами якого ТОВ «Авентус Україна» відступило позивачу права грошової вимоги за договором про надання споживчого кредиту№ 4693598 від 29 серпня 2021 року.

Відповідно до витягу із реєстру прав вимоги № 1 від 10 квітня 2023 року, який є додатком до договору факторингу № 10.04/23-Ф, та платіжної інструкції № 62 від 11 квітня 2023 року, ТОВ «УМ Факторинг» набуло право вимоги до боржника ОСОБА_1 за вищевказаним кредитним договором.

Звертаючись до суду з позовом та зменшуючи в подальшому позовні вимоги, ТОВ «УМ Факторинг» просило стягнути із ОСОБА_1 заборгованість у загальному розмірі 13 560,61 грн, з яких: сума кредиту - 3 010,00 грн, заборгованість за відсотками за 30 днів користування кредитом (із 30 серпня 2021 року по 29 вересня 2021 року) - 21,00 грн, заборгованість за відсотками за 71 день користування кредитом (із 30 вересня 2021 року по 10 грудня 2021 року) - 9 443,00 грн, заборгованість за відсотками за 19 днів користування кредитом (із 13 грудня 2021 року по 29 грудня 2021 року) - 1 086,61 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів за період із 30 вересня 2021 року по 29 грудня 2021 року, суд першої інстанції виходив з того, що за умовами договору про надання споживчого кредиту № 4693598 від 29 серпня 2021 року сторони встановили строк кредитування 30 днів, а позивачем не подано належних та допустимих доказів того, що позичальник ініціювала продовження строку користування позикою та зміну дати повернення всієї суми кредиту.

Матеріали справи не містять доказів пролонгації кредитного договору, яка за умовами договору мала здійснюватися шляхом здійснення платежу на користь позивача і погодження останнім пропозиції позичальника про це. Крім того, частиною восьмою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Відповідно до розрахунку заборгованості, який наданий позивачем, позичальник у період з дати укладення договору від 29 серпня 2021 року по 27 вересня 2021 року (30 днів) не здійснила оплату суми нарахованих процентів.

Виходячи з викладеного, встановивши погодження між сторонами умов (пункту 4.2.2) про продовження строку користування кредитом за згодою позичальника, яку має право погодити позикодавець, приймаючи до уваги нечіткість умов пункту 4.3.2 про автопролонгацію строку кредитування без згоди позичальника, враховуючи положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд дійшов висновку про недоведеність факту продовження строку кредитування понад 30 днів, який було визначено у пункті 1.4 договору про надання споживчого кредиту.

При цьому суд не взяв до уваги наданий розрахунок заборгованості щодо нарахування відсотків за невиконання умов договору, оскільки позивачем не було враховано положення статті 1048 ЦК України, згідно якоїправо кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу, визначеного цим договором строку кредитування, а за умовами договору про надання споживчого кредиту № 4693598 від 29 серпня 2021 року сторони встановили строк кредитування 30 днів.

Проте колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до статті 202, частини першої статті 626 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором є домовленість двох або більше сторін на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та підтверджено Верховним Судом у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 686/13446/15.

Статтею 627 ЦК України установлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див., зокрема постанову Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17).

За приписами статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 вказано, що тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

За змістом положень статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Відповідно до пункту 1.4 кредитного договору строк кредиту складає 30 днів, який може бути продовжено у порядку та на умовах, визначених в розділі 4 цього договору.

Укладаючи договір про надання споживчого кредиту № 4693598 від 29 серпня 2021 року, сторони передбачили у розділі 4 цього договору порядок пролонгації строку кредиту, а саме строк кредиту може бути продовжено: за ініціативою споживача на кількість днів, зазначену в пункті 1.4 договору, якщо між сторонами буде досягнута домовленість про таке продовження у порядку, визначеному пунктом 4.2 (підпункти 4.2.1 - 4.2.4) договору; або в порядку автопролонгації на кількість днів та відповідно до умов, визначених в пункті 4.3 (підпункти 4.3.1 - 4.3.2) договору.

Згідно пункту 4.2 договору визначено порядок продовження строку кредиту за ініціативою споживача (далі - пролонгація):

4.2.1. Споживач, у випадку якщо заборгованість за кредитом складає не менше 400 гривень (включно) може ініціювати продовження строку користування кредитом відповідно до підпункту 4.2.2. договору.

4.2.2. Пропозиція (оферта) споживача щодо продовження строку користування кредитом вчиняється шляхом здійснення платежу на користь товариства у розмірі не менше суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів, відповідь на яку товариство може надати протягом 24 годин з моменту вчинення вказаних дій споживачем. Якщо споживач, здійснюючи вказаний платіж не бажає продовжувати строк користування кредитом, споживач зобов`язаний повідомити про це товариство в один із вказаних нижче способів: перед здійсненням платежу здійснити в особистому кабінеті дії, що направлені на часткове повернення заборгованості за кредитом, а саме натиснути в особистому кабінеті в розділі «Мої кредити» клавішу «внести платіж» в меню «Часткове погашення кредиту»; або протягом 24 годин з моменту внесення платежу направити на поштову скриньку товариства (в тому числі з використанням сервісу направлення повідомлень товариству, що розміщений на веб-сайті в розділі «Зворотній зв`язок», вибравши категорію звернення «Часткове погашення без пролонгації») повідомлення про необхідність зарахування такого платежу в часткове погашення заборгованості за кредитом, з обов`язковою вказівкою в такому повідомлені номеру та дати цього договору та суми здійсненого платежу. В іншому разі здійснений споживачем платіж буде розцінений товариством як пропозиція (оферта) споживача щодо продовження строку користування кредитом.

4.2.3. Товариство має право, але не обов`язок протягом строку для відповіді, акцептувати пропозицію (оферту) споживача про продовження строку користування кредитом шляхом направлення споживачу текстового повідомлення про погодження нового строку кредиту (із зазначенням нової дати повернення) на номер мобільного телефону та/або адресу електронної пошти, повідомлення споживачем товариству в особистому кабінеті/зазначені в договорі.

4.2.4. У випадку акцептування товариством пропозиції (оферти) споживача про продовження строку кредиту, новий строк кредиту розраховується з наступного дня, що слідує за днем вчинення споживачем дій, зазначених в підпункті 4.2.2 цього пункту договору, та нова дата повернення кредиту відображається в особистому кабінеті.

За змістом пункту 4.3 договору встановлено порядок автопролонгації строку кредиту (далі - автопролонгація), а саме:

4.3.1. Сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача відповідно до підпунктів 4.2.2 - 4.2.4. договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту.

4.3.2. Споживач дає згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах, передбачених в підпункті 4.3.1 договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду автопролонгації у споживача наявна заборгованість за кредитом та не відбулося продовження строку кредиту за ініціативою споживача у порядку, передбаченому пунктом 4.2 договору.

Отже, якщо станом на останній день строку кредиту у позичальника наявна заборгованість, то на підставі підпункту 4.3.1 кредитного договору строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача відповідно до підпунктів 4.2.2 - 4.2.4 договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту.

У справі, яка переглядається, строк кредитування скінчився 29 вересня 2021 року(останній день дії кредитного договору).

Як вбачається з розрахунку заборгованості та встановлено судом першої інстанції, відповідачка не здійснював платежі в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту у строк до 29 вересня 2021 року, а тому пролонгація дії кредитного договору відбувалась автоматично на підставі підпункту 4.3.1 договору на 90 календарних днів.

Суд першої інстанції, зазначивши на підставі частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у своєму рішенні, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача, у той же час не вказав, яка саме умова договору про надання споживчого кредиту № 4693598 від 29 серпня 2021 року є нечіткою та/або двозначною для розуміння відповідачки як споживача фінансових послуг.

За правилом статті 204 ЦК України існує презумпція правомірності наведеного правочину, допоки іншого висновку не дійде суд у самостійному провадженні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19).

Разом з тим, відповідачка не надала суду доказів, які б свідчили про недійсність (нікчемність) вищезазначених умов кредитного договору, відповідно в суду першої інстанції не було підстав не брати їх до уваги при вирішенні спору в частині стягнення процентів та здійснювати вибіркове тлумачення умов договору, зокрема, лише частини пункту 1.4 кредитного договору, що встановлює строк кредиту 30 днів, без урахування інших положень цього пункту про те, що зазначений строк може бути продовжено у порядку та на умовах, визначених в розділі 4 цього договору.

Колегія суддів звертає увагу на те, що сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору, згідно яких позичальника було повідомлено, зокрема, що у разі надання кредиту останній за договором споживчого кредитування вона буде зобов`язана сплачувати відсотки, розмір та порядок нарахування яких визначено в договорі, з яким ОСОБА_1 ознайомилася та без будь-яких заперечень підписала в електронному вигляді.

На час укладення договору про надання споживчого кредиту були відсутні законодавчо визначені норми, які б забороняли включення до умов договору можливості автопролонгації кредиту.

Тільки 24 грудня 2023 року набрав чинності Закон України № 3498-IX від 22 листопада 2023 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», яким частину сьому статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено абзацом про те, що у договорі про споживчий кредит забороняється встановлювати умову про продовження в односторонньому порядку строку користування кредитом, а продовження строку користування кредитом здійснюється виключно шляхом укладення додаткового договору за домовленістю сторін.

Отже, як на час укладання договору про надання споживчого кредиту № 4693598 від 29 серпня 2021 року, так і на час утворення кредитної заборгованості у розмірі 13 560,61 грн (29 грудня 2021 року) закон відповідної норми не містив, а тому позивач правомірно нараховував боржнику платежі за відсотками в межах узгодженого сторонами строку кредитування.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості по процентам за стандартною процентною ставкою 1,90 % в день за період із 30 вересня 2021 року по 29 грудня 2021 року, суд першої інстанції зазначеним вище обставинам належної уваги не надав та умови кредитного договору, в яких сторони узгодили порядок та умови продовження строку кредитування, не врахував, а тому дійшов помилкового висновку, що зі спливом первинного строку кредитування 29 вересня 2021 року припинилося право позивача нараховувати відсотки за користування кредитними коштами.

Як вбачається із матеріалів справи, 29 серпня 2021 року відповідачка отримала кредит у розмірі 7 000,00 грн і до 11 грудня 2021 року жодної проплати не проводила, а тому відповідно до підпункту 4.3.1 кредитного договору цей договір було автопролонговано на 90 календарних днів. Нарахування процентів здійснено позивачем за періоди із 30 вересня 2021 року по 10 грудня 2021 рокута із 13 грудня 2021 року по 29 грудня 2021 рокувідповідно до пункту 3.1 та підпункту 4.3.1 договору.

З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги в тій частині, що між сторонами продовжував дію договір про надання споживчого кредиту № 4693598 від 29 серпня 2021 року до 29 грудня 2021 року, у зв'язку з чим кредитодавець мав право нараховувати проценти за користування кредитом до закінчення дії кредитного договору, загальний розмір яких за період із 30 вересня 2021 року по 29 грудня 2021 року (окрім 11 та 12 грудня 2021 року) становить 10 529,60 грн (9 443,00 грн + 1 086,61 грн).

Більше того, стягуючи з відповідачки на користь ТОВ «УМ Факторинг» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту у розмірі 7 021,00 грн, з яких: 7 000,00 грн заборгованість за тілом кредиту та 21,00 грн заборгованість за відсотками за 30 днів користування кредитом (із 30 серпня 2021 року по 29 вересня 2021 року), суд першої інстанції не врахував, що позивач, зменшивши свої позовні вимоги, просив стягнути із ОСОБА_1 суму боргу за тілом кредиту лише у розмірі 3 010,00 грн з урахуванням того, що вона 11 грудня 2021 року сплатила 3 990,00 грн в рахунок погашення кредиту.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції формально підійшов до розгляду даної справи, не встановив обставини справи, від з`ясування яких залежить ухвалення законного та обґрунтованого рішення по суті спору, та вийшов за межі заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України).

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, дійшов до помилкового висновку про стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «УМ Факторинг» 7 021,00 грн заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 4693598 від 29 серпня 2021 року, оскільки стягненню підлягає сума у розмірі 13 560,61 грн, з яких 3 990,00 грн - сума кредиту та 10 550,61 грн (21,00 грн +9 443,00 грн + 1 086,61 грн) - сума процентів за користування кредитом, що узгоджується із умовами кредитного договору, погоджених сторонами, та вимогами закону.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «УМ Факторинг»до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договоромухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, розподіл судових витрат, понесених стороною у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Відповідно до положень частин першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та відповідно до вимог статті 382 ЦПК України з відповідачки стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем у межах цієї справи, а саме 2 684,00 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви та 4 026,00 грн - за подання апеляційної скарги, а всього підлягає стягненню 6 710,00 грн судового збору.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 4693598 від 29 серпня 2021 року у загальному розмірі 13 560,61 грн та 6 710,00 грн сплаченого судового збору

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній