Провадження № 22-ц/802/418/25 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О. І.,

секретар Русинчук М. М.,

з участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 , про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 поданими його представником ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 січня 2025 року, додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 січня 2025 року та апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 січня 2025 року в складі судді Олексюка А. В.,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя мотивуючи такими обставинами.

06 вересня 2009 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_4 був зареєстрований шлюб.

22 березня 2022 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі № 161/1163/22 шлюб між ними було розірвано. У шлюбі народилася дочка, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За час шлюбу сторони побудували садовий будинок за адресою АДРЕСА_1 з надвірними спорудами: альтанкою, вбиральнею, огорожею. Орієнтовна ринкова вартість вказаного об`єкту нерухомого майна становить 242 160, 00 грн. Будинок знаходиться на земельній ділянці для ведення садівництва, загальною площею 0,0616 га, кадастровий номер :31:153:0678, місце розташування: АДРЕСА_1 , яка використовується для експлуатації будинку.

Орієнтовна ринкова вартість вказаного об`єкту нерухомого майна, який є спільною сумісною власністю подружжя становить 55 200, 00 грн.

Право власності на садовий будинок зареєстровано за відповідачкою 29.12.2020 року, право власності на земельну ділянку зареєстровано 20.11.2020 року.

Вважає, що садовий будинок з належними до нього надвірними спорудами, та земельна ділянка для його обслуговування набуті сторонами за час шлюбу, є спільною сумісною власністю, тому при поділі майна, частки у спільному майні є рівними.

Просив суд визнати за ОСОБА_1 право власності на частину садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з надвірними спорудами та право власності на частину земельної ділянки для ведення садівництва, загальною площею 0,0616 га, кадастровий номер :31:153:0678, місце розташування: АДРЕСА_1 , для експлуатації будинку, як на частку у спільній сумісній власності подружжя, припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , надвірні споруди та земельну ділянку за даною адресою, виділивши кожному з вказаних співвласників по 1/2 частці в натурі за результатами проведення судових будівельно-технічної та земельно-технічної експертиз, стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.02.2023 об`єднано в одне провадження для спільного розгляду справу №161/16283/22 (2/161/111/23) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та справу №161/371/23 (2/161/1128/23) за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

У своєму позові ОСОБА_4 просить визнати за нею право власності на частку у спільній сумісній власності подружжя, а саме: 1/2 квартири, яка розташована по АДРЕСА_2 , загальною площею 75,3 кв. м; 1/2 земельної ділянки кадастровий номер: :03:001:7098, площею 0,0179 га; 1/2 незавершеного будівництва що розташовано в АДРЕСА_3 ; 1/2 вартості транспортного засобу «Mercedes-Benz С 230» д.н.з. НОМЕР_1 ; 1/2 вартості транспортного засобу «LEXUS LS 460» д.н.з. НОМЕР_2 ; 1/2 коштів, які знаходяться на банківських рахунках ОСОБА_1 та стягнути з відповідача судові витрати.

Позов обгрунтовує тим, що за час шлюбу сторони за спільні кошти придбали квартиру, яка розташована по АДРЕСА_2 , загальною площею 75,3 кв. м, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 21.04.2016.

Після розірвання шлюбу, ОСОБА_1 переїхав для постійного проживання за місцем своєї реєстрації, а саме в будинок АДРЕСА_4 .

Зазначає, що друзі чоловіка запропонували придбати у спілку земельну ділянку, розділити її між ними і побудувати на даній ділянці «таунхаус» для продажу і отримання прибутку. Тому у 2018 році за спільні кошти подружжя вони придбали земельну ділянку в АДРЕСА_3 на якій, вкладаючи спільні кошти подружжя, побудували двоповерховий будинок для продажу та повернення боргів, а саме коштів наданих батьками позивачки.

Також за час шлюбу за кошти сім`ї було придбано транспортні засоби, що зареєстровані за ОСОБА_1 і є спільною сумісною власністю подружжя.

Із відповіді на запит від територіального сервісного центру МВС № 0741 (ТСЦ МВС № 0741) стало відомо, що транспортні засоби, які перебували виключно в користуванні ОСОБА_1 , перереєстровано на інших власників, а саме т/з марки «Mercedes-Benz С 230» д.н.з. НОМЕР_3 вартістю 113 071.00 гривень та «LEXUS LS 460» д.н.з. НОМЕР_2 вартістю 381 029.00 гривень (без врахування ПДВ).

Про відчуження т/з «Mercedes-Benz C 230» та «LEXUS LS 460» ОСОБА_1 її не повідомляв, оскільки кошти виручені від продажу транспортного засобу до сімейного бюджету не надходили, не були витрачені на продукти чи майно для дому, чи речі необхідні для розвитку дитини.

Просила суд визнати за нею право власності на квартири АДРЕСА_2 , на земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:7098, незавершеного будівництва в АДРЕСА_5 вартості т/з марки «Mercedes-Benz С 230» д.н.з. НОМЕР_3 , вартості транспортного засобу LEXUS LS 460» д.н.з. НОМЕР_2 , коштів на банківських рахунках ОСОБА_1 , стягнути судові витрати в спарві.

10.05.2023 ОСОБА_1 подав заяву про зміну предмету позову, в якій просив вважати позовні вимоги ОСОБА_1 в позовній заяві у справі №161/16283/22 викладеними в наступній редакції: визнати спільним майном подружжя: - садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами; - земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер :31:153:0678, площею 0,0616 га; визнати спільними боргові зобов`язання подружжя: - у сумі 30 000, 00 доларів США за договором позики від 15.07.2018 р. В порядку поділу спільного майна подружжя: залишити у власності ОСОБА_4 садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами, залишити у власності ОСОБА_4 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :31:153:0678, площею 0,0616 га, залишити у власності ОСОБА_1 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер :03:001:7098, площею 0,0179 га, залишити за ОСОБА_1 права на незавершене будівництво будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3 , визнати право власності ОСОБА_1 на частку у квартирі за адресою: АДРЕСА_6 , з урахуванням отриманих від ОСОБА_7 та ОСОБА_8 коштів.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.05.2023 залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 .

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.07.2023 року у прийнятті до спільного розгляду позовної заяви ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та вступі третьої особи ОСОБА_5 , яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору відмовлено та повернуто позов заявникові.

22.07.2024 ОСОБА_1 подав заяву про зміну предмету позову, в якій просив вважати позовні вимоги ОСОБА_1 у справі викладеними в наступній редакції: визнати спільним майном подружжя: садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами; земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер :31:153:0678, площею 0,0616 га., визнати спільними боргові зобов?язання подружжя:- у сумі 30 000, 00 доларів США за договором позики від 15.07.2018 р. В порядку поділу спільного майна подружжя: залишити у власності ОСОБА_4 садовий будинок за адресою: АДРЕСА_7 господарськими будівлями та спорудами. Залишити у власності ОСОБА_4 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :31:153:0678, площею 0,0616 га. Залишити у власності ОСОБА_1 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер :03:001:7098, площею 0,0179 га. Залишити за ОСОБА_1 права на незавершене будівництво будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3 . Визнати право власності ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_6 , з урахуванням отриманих від ОСОБА_7 та ОСОБА_8 коштів. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 компенсацію вартості її частки у спільному сумісному майні, у випадку відступу від засад рівності часток подружжя та не врахування коштів, отриманих від батьків.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 17 січня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 , про поділ майна подружжя задоволено частково.

Постановлено визнати спільним майном подружжя:

- садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами;

- квартиру за адресою: АДРЕСА_6 .

В порядку поділу спільного майна подружжя:

- залишити у власності ОСОБА_4 садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами;

- залишити у власності ОСОБА_4 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :31:153:0678, площею 0,0616 га,

- залишити у власності ОСОБА_1 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер :03:001:7098, площею 0,0179 га,

- залишити за ОСОБА_1 права на незавершене будівництво будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3 ,

- визнати право власності ОСОБА_1 на 2/3 частки у квартирі, яка розташована по АДРЕСА_2 .

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 1 177 (одну тисячу сто сімдесят сім) гривень 44 коп.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати право власності ОСОБА_4 на 1/3 квартири, яка розташована по АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 1/2 вартості транспортного засобу «LEXUS LS 460» д.н.з. НОМЕР_2 , а саме 179 493 (сто сімдесят дев`ять тисяч чотириста дев`яносто три) гривні 83 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір в розмірі 4 473 (чотири тисячі чотириста сімдесят три) гривні 33 коп.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду від 28 січня 2025 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 32000 грн. та 37949 грн. 34 коп. витрат на проведення судових експертиз.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду від з30 січня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 108 317 грн.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції від 17 січня 2025 року в частині щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання спільними боргових зобов`язань подружжя та щодо розподілу квартири, АДРЕСА_2 та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким визнати спільними боргові зобов`язання подружжя у розмірі 30000 доларів США за договором позики від 15.07.2018, визнати право власності ОСОБА_1 на квартиру номер АДРЕСА_2 з урахуванням отриманих від його батьків коштів. Вважає що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки наданим доказам, з яких вбачається, що в подружжя були відсутні доходи для придбання цього майна та якими підтверджується, що договір позики на суму 30000 доларів США укладений в інтересах сім`ї для придбання земельної ділянки в АДРЕСА_3 та будівництва будинку садового типу (таунхаусу).

Також вважає, що суд неправильно визначив вартість часток виділеного майна, наводить розрахунок та мотиви, які зводяться до того, що з врахуванням наданих для придбання квартири по АДРЕСА_8 коштів батьками ОСОБА_1 є підстави визнати за позивачем право власності на квартиру по АДРЕСА_8 в цілому.

Позивач ОСОБА_1 оскаржив додаткове рішення Луцького міськрайонного суду від 30 січня 2025 року, просив його скасувати та відмовити у стягненні витрат на професійну правничу допомогу на користь ОСОБА_4 покликаючись на те, що відповідачка та її представник в порушення вимог статті 246 ЦПК України не заявляла до закінчення судових дебатів про намір подати докази понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідачка ОСОБА_4 оскаржила в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції від 17 січня 2025 року в частині визнання права власності та поділу квартири АДРЕСА_2 та вважає, що суд безпідставно відступив від засади рівності часток подружжя у спільному майні подружжя та не стягнув на користь відповідачки грошової компенсації різниці вартості виділеного майна. При цьому позивачка не оскаржує рішення в частині переліку виділеного в порядку поділу майна кожному із подружжя.

Просить визнати за кожним із сторін право власності на частину квартири АДРЕСА_2 , стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію за різницю у вартості виділеного майна у розмірі 640177 грн. 50 копійок, виходячи із вартсоті майна визначеної на підставі висновків судових експертиз.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_4 представник позивача ОСОБА_1 спростовує наведені в ній доводи та вважає, що розподіл активів та зобов`язань подружжя має проводитись так, як вказав в апеляційній скарзі ОСОБА_1 .

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення суду першої інстанції оскаржено кожним із сторін у відповідній частині, тому переглядається апеляційним судом в межах доводів апеляційних скарг.

Судом першої інстанції встановлено такі обставини.

Право власності на садовий будинок зареєстровано за ОСОБА_4 29.12.2020 (реєстраційний номер 101), право власності на земельну ділянку кадастровий номер :31:153:0678 зареєстровано за ОСОБА_4 20.11.2020.

Відповідно до копії державного акту на право власності на земельну ділянку від 12.02.2009, ОСОБА_9 ( після одруження - ОСОБА_4 ) є власником земельної ділянки площею 0.0616 га по АДРЕСА_1 на підставі рішення Луцької міської ради від 22.10.2008, кадастровий номер :31:153:0434.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-земельної експертизи від 25.04.2024 №3541, 3542, ринкова вартість об?єкта нерухомого майна - садового будинку за адресою АДРЕСА_1 станом на дату проведення експертизи становить 1 209 580,0грн.

Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової оціночно-земельної експертизи від 13.05.2024 №3543, ринкова вартість земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий площею 0,0616 га, на момент проведення експертизи, становить: номер :31:153:0678, загальною 253 300,00.

Земельна ділянка, за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :03:001:7098, площею 0,0179 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку зареєстрована за ОСОБА_1 16.07.2018.

На вищевказаній земельній ділянці знаходиться об`єкт незавершеного будівництва житловий будинок, ця обставина була визнана сторонами в судовому засіданні під час розгляду справи.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-земельної експертизи від 25.04.2024 №3541, 3542, ступінь будівельної готовності незавершеного будівництвом об`єкта - будинку садибного типу (житлового будинку) за адресою: АДРЕСА_3 становить 75%. Ринкова вартість об`єкта нерухомого майна незавершеного будівництвом об`єкта - будинку садибного типу (житлового будинку) за адресою: АДРЕСА_3 станом на дату проведення експертизи становить 2 570 235,00 грн.

Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової оціночно-земельної експертизи від 13.05.2024 №3543, ринкова вартість земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 0,0179 га, на

Відповідно до розписки від 15.07.2018 ОСОБА_1 одержав в борг у ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 30 000 доларів США для придбання земельної ділянки та будівництва на ній будинку (таунхаусу) у с. Зміїнець, Луцького району. Кошти зобов`язувався повернути у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, але не раніше як 01.01.2022. Розписка складена у присутності свідка ОСОБА_10

ОСОБА_1 займається підприємницькою діяльністю з 23.06.2010, як зазначено у Витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 20.12.2022 .

Згідно з листом Головного управління ДПС у Волинській області від 16.08.2024 №7477/5/03-20-12-02-08, згідно з реєстраційними даними ІКС «Податковий блок» ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) перебуває на обліку як фізична особа підприємець з 24.06.2010 по даний час, на спрощеній системі оподаткування. За даними поданої звітності ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) задекларував валовий дохід в сумі 12 072 620,59 грн за період з 01.01.2012 по 31.12.2023.

Право власності на квартиру номер АДРЕСА_2 , загальною площею 75,3 кв. м, зареєстровано за ОСОБА_1 21.04.2016, згідно з Інформацієюз Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Згідно з договором № 171/1/1/13 купівлі-продажу майнових прав від 11 вересня 2015 року щодо об`єкту будівництва за адресою: АДРЕСА_6 , то відповідно до п. 4.1 даного договору в день його укладення вартість майнових прав 1 (одного) м2 об`єкта нерухомості складала 14 000 грн., а відповідно до п. 4.2 вказаного договору попередня загальна вартість майнових прав на об`єкт нерухомості в день укладення договору складала 1 041 600 грн.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 10.09.2015, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Сушик Л.А., ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_1 продали квартиру АДРЕСА_9 за 324 463 грн.

Допитані як свідки батьки позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_8 , ОСОБА_7 стверджували, що квартиру АДРЕСА_2 сторони купували за кошти позивача ОСОБА_1 та подаровані йому 21 000 доларів США - приблизно 8000 доларів США із власних заощаджень та 13 тисяч доларів США від продажу квартири по АДРЕСА_10 за день до купівлі квартири за адресою АДРЕСА_11 .

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та апеляційна скарга відповідачки ОСОБА_4 підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Щодо вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання спільними боргових зобов`язань.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Правовий аналіз змісту частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником) за наявності двох умов:

1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору, він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід, зокрема спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший із подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 28 серпня 2019 року у справі № 638/20603/16 (провадження № 61-26089св18) та від 08 квітня 2020 року у справі № 361/7130/15-ц (провадження № 61-1843св20).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання спільними боргових зобов`язань за договором позики суд першої інстанції послався на недоведеність позивачем укладення договору позики в інтересах сім`ї та використання позичених коштів на потреби сім`ї.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, оскільки місцевий суд не дотримався вимог статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів при вирішенні зазначеної позовної вимоги.

З позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що він обґрунтовував одержання позики в інтересах сім`ї з метою придбання земельної ділянки в АДРЕСА_3 та використання позичених коштів на будівництво будинку садибного типу за цією адресою, вважає спільною сумісною власністю земельну ділянку та незавершений будівництвом будинок АДРЕСА_3 .

Відповідачка ОСОБА_4 також зазначає, що земельна ділянка та незавершений будівництвом будинок АДРЕСА_3 е є об`єктами спільної сумісної власності, однак набутими не за рахунок позичених ОСОБА_4 без її відома грошей, а безпосередньо за наявні у подружжя спільні кошти.

Тому встановлювати обставини справи та надавати оцінку доказам в частині вимог про визнання спільними боргових зобов`язань необхідно у нерозривному зв`язку з обставинами та доказами щодо джерела походження коштів на придбання земельної ділянки та будівництва будинку АДРЕСА_3 .

Відповідно до розписки від 15.07.2018 ОСОБА_1 одержав в борг у ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 30 000 доларів США для придбання земельної ділянки та будівництва на ній будинку (таунхаусу) у с. Зміїнець, Луцького району. Кошти зобов`язувався повернути у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, але не раніше як 01.01.2022. Розписка складена у присутності свідка ОСОБА_10 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 16.07.2018 приватним нотаріусом Дехтярук І.В. зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:7098 за ОСОБА_1 . Підстава реєстрації договір купівлі-продажу від 16.07.2018.

Отже земельна ділянка придбана на наступний день після укладення договору позики.

Поясненнями сторін, висновком експерта №3543 від 13.05.2024, висновком експерта № 3541,3542 від 25.04.2024, підтверджується, що саме на цій земельній ділянці розташований незавершений будівництвом житловий будинок, адреса якого АДРЕСА_3 е (75% готовності).

На підтвердження своїх доводів про придбання земельної ділянки та будівництва на ній будинку садибного типу за наявні у подружжя спільні кошти (зароблені кошти,) відповідачка ОСОБА_4 не подала належних та допустимих доказів про наявність в подружжя доходів, достатніх для придбання земельної ділянки та будівництва будинку. Заперечуючи позику в інтересах сім`ї відповідачка не довела джерела походження коштів, за які було придбано земельну ділянку та проводилось будівництво будинку АДРЕСА_3 , а отже, і не довела належними та допустимими доказами висловленого заперечення про те, що договір позики в інтересах сім`ї з метою придбання земельної ділянки та будівництва будинку не укладався та позичені гроші в інтересах сім`ї не використовувались.

Надані Головним управлінням ДПС у Волинській області на вимогу суду відомості щодо нарахованого податку, нарахованого доходу та нарахованого податку за період з 01.01.2012 по 31.12.2023 ОСОБА_1 містять інформацію про валовий дохід та не доводять розміру доходу відповідача, як підприємця.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини 4 статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику;

Суд першої інстанції всупереч вимог статті 89, частини 4 статті 265 ЦПК України, не надав належної оцінки поданим позивачем доказам, не навів в рішенні мотивів їх відхилення, не надав мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного учасниками справи щодо укладеного ОСОБА_1 договору позики 30000 доларів США та використання цих коштів для придбання земельної ділянки у спільну сумісну власність та будівництва таунхаусу для використання в інтересах сім`ї, без належних обґрунтувань та без посилань на докази безпідставно поклав в основу висновку про відмову у цій частині позовних вимог пояснення відповідачки ОСОБА_4 про її необізнаність щодо договору позики та заперечення щодо використання позичених грошей в інтересах сім`ї.

Зазначені порушення норм процесуального права привели до неправильного вирішення позовної вимоги про визнання спільними боргових зобов"язань, що відповідно до приписів ч. 2 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в цій частині.

Аналізуючи зазначені докази в їх сукупності колегія суддів дійшла висновку, що договір позики від 15.07.2018, відповідно до якого ОСОБА_1 одержав в борг у ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 30 000 доларів США у період шлюбу в інтересах сім`ї, позичені кошти використані для придбання земельної ділянки та будівництва на ній будинку АДРЕСА_3 , право спільної сумісної власності на це майно відповідачкою не заперечується, позика на час розгляду справи не повернута, тому позовну вимогу про визнання спільними боргових зобов`язань належить задовольнити.

Щодо позовних вимог про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Суд першої інстанції частково задовольнив вимоги ОСОБА_1 та вважав доведеним, що на придбання квартири АДРЕСА_2 ним витрачено особисті кошти та кошти, які були подаровані батьками, тому визнав за ОСОБА_1 право власності на 2/3 квартири, а за ОСОБА_4 право власності на1/3 частини квартири

Апеляційний суд вважає помилковим такий висновок суду з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

У справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, то презумпція права спільної сумісної власності подружжя не спростована. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною 5 статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Саме укладений договір дарування грошей з дотриманням визначеної законом форми може підтверджувати отримання в дар грошових коштів на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Позивачем ОСОБА_1 не подано нотаріально посвідченого договору про отримання в дар від своїх батьків в особисту приватну власність 21 000 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_2 .

Статтею 78 ЦПК України визначено поняття допустимості доказів.

Згідно з положеннями частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування

Показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_7 виходячи із змісту ч.5 ст. 719 ЦК України, ст. 78 ЦПК України щодо дарування грошей синові в особисту власність, є неналежними доказами. Висновок суду першої інстанції про доведеність цієї обставини ґрунтується на неналежних доказах, отже, є помилковим.

Належні докази того, що ОСОБА_1 на придбання цієї квартири використав особисті кошти, в матеріалах справи відсутні.

З матеріалів справи, письмових заяв та пояснень відповідачки ОСОБА_4 вбачається, що вона не заперечувала обставини передачі батьками позивача коштів саме для подружжя, для придбання у власність сім`ї квартири АДРЕСА_2 , а не в особисту власність позивача .

Сам по собі факт передачі батьками позивача грошових коштів подружжю для придбання квартири для сім`ї не встановлює для спірного майна право особистої приватної власності ОСОБА_1 на відповідну частку квартири або на квартиру в цілому.

Позивачем ОСОБА_1 не спростовано презумпції спільної власності на квартиру АДРЕСА_2 , тому вимога ОСОБА_4 про визнання права власності на частку спірної квартири за кожним із подружжям ґрунтується на законі, у зв`язку із чим апеляційна скарга ОСОБА_4 в цій частині підлягає до задоволення, а оскаржене рішення в зазначеній частині до скасування та ухвалення в цій частині нового судового рішення про визнання за кожним із сторін права власності на частину квартири АДРЕСА_2 .

Апеляційний суд відхиляє аргументи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_2 з урахуванням наданих батьками коштів та запропонований в апеляційній скарзі розрахунок та розмір компенсації за різницю у вартості виділеного майна подружжю шляхом додавання-віднімання від вартості кожного із об"єктів та зарахувння до вартості квартири, оскільки позивачем не спростовано презумпції спільної власності на квартиру, придбану у шлюбі, про що наведено вище у цій постанові. Також в апеляційній скарзі позивач навів розрахунок різниці у вартості виділеного сторонам майна, однак в прохальній частині не заявляв вимоги про стягнення такої компенсації на його користь, зарахувавши таку різницю у розмір належної йому частки в квартирі квартири АДРЕСА_2 , тому відповідно до статті 367 ЦПК України апеляційний суд розглядає апеляційну скаргу в межах її доводів та вимог та доходить висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги в частині вимог про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_2 за позивачем.

Щодо вимог апеляційної скарги ОСОБА_4 про стягнення різниці у вартості виділеного майна.

Позивач та відповідачка не оскаржували рішення суду першої інстанції в частині поділу між сторонами земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер :03:001:7098, площею 0,0179 га вартістю 173000 грн, права на незавершене будівництво будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3 вартістю 2390936 грн. на загальну суму 2743235 грн., земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :31:153:0678, площею 0,0616 га вартістю 253300 грн. та садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами вартістю 1209580 грн. загальною вартістю 1462880 грн.

В апеляційній скарзі відповідачка просить стягнути на її користь компенсацію різниці у вартості виділеного та залишеного за ОСОБА_1 переліченого вище спільного майна подружжя, яка є більшою від вартості майна, виділеного їй, виходячи із дійсної вартості, яка встановлена на підставі висновків судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи. Жодних заперечень щодо стягнення грошової компенсації за різницю у вартості виділеного майна позивач ОСОБА_1 не висловлював ні в апеляційній скарзі, ні у поданому відзиві на апеляційну скаргу

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України).

Судом першої інстанції при поділі майна питання стягнення різниці у вартості виділеного кожному із подружжя майна не було вирішено, чим не дотримано вимог закону щодо рівності часток подружжя.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 різниці у вартості вказаного майна у розмірі 640 177.50 грн . (2 743 235 грн.-1 462 880 грн. ):2.

Апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає до задоволенню частково, оскільки відповідачка оскаржила рішення суду частково, однак в прохальній частині заявила про скасування рішення суду та ухвалення нового.

Згідно з приписами статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Розглядаючи справу суд першої інстанції неповно встановив обставини справи в оскарженій частині рішення суду, недотримався норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду першої інстанції в оскарженій позивачем та відповідачем частині належить скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Щодо апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 на додаткове рішення суду.

Згідно з вимогами частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких відповідно до пункту 1 частини другої зазначеної статті належать витрати на професійну правничу допомогу.

За положенням частини першої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Частиною другою статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Поряд з цим згідно з вимогами частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з приписами статті 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Таким чином відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється у разі наявності відповідної заяви сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, якщо справа розглядається з повідомленням учасників справи з проведенням дебатів, а відповідні докази надані цією стороною або до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. При цьому перевірка цих доказів та надання їм оцінки здійснюється судом у разі дотримання цього порядку, оскільки за інших обставин розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, не може бути здійснений.

З матеріалів справи вбачається, що в позовній заяві та в інших заявах по суті справи ні відповідачка, ні її представник не подавали орієнтованого розрахунку судових витрат, не подавали доказів про понесені витрати. З технічного запису судового засідання від 17.01.2025 вбачається, що представник відповідачки в судовому засіданні до закінчення судових дебатів не заявила клопотання про компенсацію витрат за надану професійну правову допомогу.

А тому в суду не було підстав для ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Схожих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 22.03.2018 у справі № 910/9111/17 та від 14 .01.2019 у справі № 927/26/18.

Ураховуючи викладене, додаткове рішення Луцького міськрайонного суду від 30 січня 2025 року належить скасувати, відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_4 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

Щодо судових витрат.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

ОСОБА_1 сплатив 2545,40 грн судового збору, а відповідач ОСОБА_4 - 12420 грн.

При зверненні з апеляційною скаргою позивач ОСОБА_1 сплатив 6814,06 грн судового збору, а відповідач ОСОБА_4 -12078 грн.

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог ОСОБА_1 та вимог його апеляційної скарги понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги підлягають стягненню з відповідача пропорційно до задоволених вимог в розмірі 1272,70 грн та 3407,03 грн відповідно.

Оскільки вимоги позовної заяви відповідача ОСОБА_4 задоволено частково, а майнові вимоги апеляційної скарги задоволено повністю з позивача ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь відповідача 8111,69 грн витрат по оплаті судового збору за подання позовної заяви та 12078 грн. витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 368, 376, 382-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів

ухвалив:

Апеляційні скарги: позивача ОСОБА_1 подану його представником ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 січня 2025 року задовольнити частково.

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 подану його представником ОСОБА_2 на додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 січня 2025 року задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 січня 2025 року в цій справі в оскаржуваних частинах щодо поділу квартири АДРЕСА_2 та щодо відмови у визнанні спільними боргових зобов`язань і розподілу судового збору скасувати, та ухвалити в цих частинах нове судове рішення.

Визнати право власності ОСОБА_4 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 .

Визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 .

Визнати спільними для колишнього подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 боргові зобов`язання у сумі 30000 доларів США за договором позики від 15 липня 2018 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 різницю у вартості виділеного майна у розмірі 640177,50 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 8111,69 грн витрат по оплаті судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1272,70 грн витрат по оплаті судового збору за подання позовної заяви.

Додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 січня 2025 року в цій справі скасувати.

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_4 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 12078 грн. витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 3407,03 грн. витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: