Справа № 303/2122/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 травня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Джуги С.Д.,

суддів Собослоя Г.Г., Кожух О.А.,

з участю секретаря судових засідань: Чичкало М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Штець Іван Іванович, на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 вересня 2024 року у складі судді Монича В.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі державного органу ІНФОРМАЦІЯ_1 , Державної казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Держави Україна в особі державного органу ІНФОРМАЦІЯ_1 , Державної казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення №106481 від 06 грудня 2023 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 202 КУпАП, а саме: порушення прикордонного режиму, режиму в пунктах пропуску через державний кордон України або режимних правил у контрольних пунктах в`їзду виїзду.

З метою захисту порушених прав, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення №106481 від 06.12.2023 відносно ОСОБА_1 , за ч. 1 статті 202 КУпАП у виді штрафу у розмірі 1700,00 грн., провадження у справі закрити.

В ході розгляду справи, відповідачем 11.01.2024 прийнято рішення по скарзі на постанову по справі про адміністративне правопорушення від 11.01.2024 року, прийнятого в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 полковником ОСОБА_2 , яким скаргу заступника директора філії Укртрансбезпеки Штефанюка Василя на постанову про накладення адміністративного стягнення № 106481 від 06.12.2023 відносно ОСОБА_1 задоволено, скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення № 106481 від 06.12.2023 року, справу закрито.

За результатом розгляду позовної заяви, ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 30.01.2024 провадження у справі позовною заявою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_3 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення № 106481 від 06.12.2023 закрито на підставі пункту 8 частини першої статті 238 КАС України .

Звертав увагу, що відповідно до мотивувальної частини ухвали суду від 30.01.2024 встановлено що: «відповідно до пункту 8 частини першої статті 238 КАС України, суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення. Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги, що оскаржуване порушення було виправлено, про що свідчить рішення по скарзі на постанову по справі про адміністративне правопорушення від 11.01.2024 року, тому суд доходить висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі».

Враховуючи вищенаведене, вказував, що внаслідок незаконного притягнення позивача до адміністративної відповідальності йому було спричинено моральну шкоду. Дана ситуація вплинула на його емоційний стан, він хвилювався, змушений був докладати додаткових зусиль для організації свого звичного життя, яке змінилося через необхідність доводити свою невинуватість в суді, залучення до участі в справі захисника.

Також зазначав, що позивач у результаті неправомірних дій відповідача відчув душевні страждання приниження його честі та гідності пов`язаних із фактом притягнення його до адміністративної відповідальності, відбулися неприємні зміни у його житті.

Вказував, що у даному випадку таким тривалим порушенням його конституційних прав і свобод, йому завдано суттєвої моральної шкоди, оскільки відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення №106481 від 06 грудня 2023 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 202 КУпАП, а саме: порушення прикордонного режиму, режиму в пунктах пропуску через державний кордон України або режимних правил у контрольних пунктах в`їзду виїзду, тоді як він не вчиняв вказаного правопорушення.

Враховуючи вищенаведене, позивач просив стягнути з Державного бюджету України на свою користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 вересня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Штець Іван Іванович, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував обставини, які наведені в обґрунтування заявленого позову, не дав їм належної правової оцінки, та дійшов до помилкового висновку про залишення позовних вимог без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу Державна казначейська служба України просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 як елемент системи Державної прикордонної служби України не є органом уповноваженим проводити досудове розслідування чи оперативнорозшукову діяльність, у зв`язку з чим Закон «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в даному випадку застосуванню не підлягає.

Відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходив.

Представник відповідача Державної казначейської служби України Бардашевська Лілія Сергіївна у судовому засіданні просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанцій залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлені. Від представника апелянта ОСОБА_1 адвоката Штеця Івана Івановича надійшла заява про розгляд справи без його участі. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянута у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення №106481 від 06 грудня 2023 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 202 КУпАП, а саме: порушення прикордонного режиму, режиму в пунктах пропуску через державний кордон України або режимних правил у контрольних пунктах в`їзду виїзду.

В ході розгляду справи, відповідачем 11.01.2024 прийнято рішення по скарзі на постанову по справі про адміністративне правопорушення від 11.01.2024 року, прийнятого в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 полковником ОСОБА_2 , яким скаргу заступника директора філії Укртрансбезпеки Штефанюка Василя на постанову про накладення адміністративного стягнення № 106481 від 06.12.2023 року відносно ОСОБА_1 задоволено, скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення № 106481 від 06.12.2023 року, справу закрито.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що оскільки ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.01.2024, провадження у справі позовною заявою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_3 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення № 106481 від 06.12.2023 року закрито на підставі пункту 8 частини першої статті 238 КАС України, відтак наявні правові підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, згідно з якою моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або і суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті і така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173,1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади, при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Разом з тим, позивачем у даному випадку, відповідно до ст. ст. 12, 81 ч. 1 ЦПК України не доведено причинно-наслідкового зв`язку між завданою шкодою та діями з боку відповідача, який це спричинив.

Окрім того, як вірно зазначено судом першої інстанції позивачем не надано жодних допустимих та належних доказів завдання йому моральної шкоди та не обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги встановлених судом першої інстанції обставин не спростовують, не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування не має.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Штець Іван Іванович, залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 12 травня 2025 року.

Головуючий:

Судді: