Провадження № 2/752/2394/25
РІШЕННЯ

Іменем України

12 травня 2025 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Слободянюк А.В., розглянувши в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, цивільну справу за позовом Головного управління Національної поліції у місті Києві до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року представник Головного управління Національної поліції у місті Києві Лавринець О. (а.с.35-36) звернувся до суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в редакції позовних вимог від 25 жовтня 2024 року (а.с.32-34), про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення, зокрема визнати відповідача ОСОБА_1 та його дружину ОСОБА_2 такими, що втратили право користування у гуртожитку кімнатою АДРЕСА_1 .

Позовна заява обґрунтована тим, що гуртожиток АДРЕСА_2 перебуває на балансі Головного управління Національної поліції у місті Києві. Відповідач ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ на посаді заступника командира взводу полку міліції особливого призначення «Беркут» ГУМВС України в місті Києві.

На підставі рішення житлово-побутової комісії ГУМВС України в місті Києві від 28 вересня 2009 року ОСОБА_1 та його дружині ОСОБА_2 видано ордер № 45 на право зайняття житлового приміщенні у сімейному гуртожитку для тимчасового проживання за адресою: АДРЕСА_1 . 10 листопада 2009 року відвідачів було взято на реєстраційний облік. Наказом ГУМВС України в місті Києві від 07 липня 2014 року № 633 о/с ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ через хворобу. З 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проживають у відомчому гуртожитку, кімнатою не користуються, що призводить до порушення прав інших працівників ГУНП у м. Києві, які перебувають на обліку для покращення житлових умов. За інформацією мешканців гуртожитку відповідачі залишити територію України через пред`явлення ОСОБА_1 підозри у кримінальному провадженні № 0001025 та виїхали в росію.

У зв`язку з наведеним позивач просить позов задовольнити, стягнути солідарно з відповідачів судовий збір на користь Головного управління Національної поліції у місті Києві.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва від 27 вересня 2024 року позовну заяву залишено без руху (а.с.28-30).

Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2024 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки (а.с.59,60).

Відповідачам суд направляв копії ухвали про відкриття провадження, позовної заяви з додатками на адресу їх реєстрації. Поштові відправлення повернулись до суду без вручення з відміткою оператора поштового зв`язку про причини повернення - «за закінченням терміну зберігання».

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня

2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Відповідачі правом на подання відзиву не скористались.

Строки для подання відзиву та відповіді на відзив закінчились, а тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України та частини п`ятої статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до таких висновків.

За матеріалами справи, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 14 листопада 2016 року № 961/152 передано зі сфери управління Міністерства внутрішніх справ України до сфери управління Національної поліції України об`єкти нерухомого майна, зокрема, гуртожиток АДРЕСА_2 (а.с.14).

За довідкою від 15 січня 2024 року Головного управління Національної поліції у м. Києві гуртожиток за вказаною адресою перебуває на балансі ГУМВС Національної поліції у місті Києві (а.с.14а).

Рішенням житлово-комунальної комісії балансі ГУМВС Україниу місті Києві від 28 вересня 2009 року (витяг з протоколу № 4 від 28 вересня 2009 року) працівнику полку міліції особливого призначення лейтенанту міліції ОСОБА_1 на сім`ю з двох осіб виділено кімнату АДРЕСА_1 . На підставі вказаного рішення від 28 вересня 2009 року видано ордер № 45 на право зайняття ОСОБА_1 та його дружиною ОСОБА_2 житлового приміщення у сімейному гуртожитку для тимчасового проживання за адресою: АДРЕСА_4 . Також в ордері зазначено місце роботи ОСОБА_1 - полк міліції особливого призначення «Беркут» (а.с.15,16).

Відповідно до витягу з наказу ГУМВС України в м. Києві від 17 липня 2014 року № 633 о/с ОСОБА_1 звільнено на підставі рапорту останнього від 14 липня 2014 року та свідоцтва про хворобу № 110, виданого військово-лікарською комісією 04 липня 2014 року (а.с.53).

За матеріалами справи, комендантом гуртожитку № 4 ОСОБА_3 та завідуючим гуртожитку № 4 ОСОБА_4 складались акти від 01 серпня 2023 року, 01 вересня 2023 року, 01 жовтня 2023 року, 01 листопада 2023 року, 01 грудня 2023 року та 01 січня 2024 року про те, що за вказаною адресою відповідачів сім`я ОСОБА_1 не проживає і в гуртожитку не з`являється (а.с.17-22).

Право кожної особи на житло гарантовано ст. 47 Конституції України. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У ст. 379 ЦК України наведено поняття житла - житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Однак, реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону.

Таке право виникає у власника житла (глава 28 ЦК), членів його сім`ї (ст. 405 ЦК, ст. 156 Житлового кодексу Української РСР (надалі - ЖК)), орендаря (наймача) житла (ст. 810 ЦК, 61 ЖК), членів його сім`ї (ст. 816 ЦК, ст. ст. 64, 160 ЖК) тощо.

Окрім того, положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 № 2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Постановою Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16 січня 2012 року визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захисти права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Статтею 121 ЖК України визначено, що порядок надання службових жилих приміщень установлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України.

Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього (ч. 1 ст. 118 ЖК України).

Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншого громадського об`єднання.

На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (стаття 122 ЖК України).

Одна з особливостей найму житла полягає, зокрема, у тому, що наймач має право тимчасового володіння (detention) ним. Право володіння (possession) житлом залишається в його власника, який не втрачає це право навіть тоді, коли інша особа використовує таке майно протиправно.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).

Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення (ст. 124 ЖК України).

Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники.

Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.

Відповідно до правової позиції Великої палати Верховного Суду, викладеної пунктах 49, 63 постанови від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, з моменту, коли перестали існувати право підстави для користування службовим житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення. Отже, позов про виселення є негаторним. Звернуто увагу на те, що ЄСПЛ, розглянувши справу за заявою військовослужбовця, який разом з іншими членами сім`ї був виселений із кімнати в гуртожитку після припинення служби у Міністерстві оборони України, дійшов висновку про відсутність порушення статті 8 Конвенції. ЄСПЛ вказав, що втручання, на яке скаржився заявник, переслідувало легітимну мету - захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб, а саме курсантів і працівників Національної академії оборони України й інших військовослужбовців, які потребували житло у зв`язку зі службою (рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України» («Karakutsya v. Ukraine»), заява № 18986/06,§ 71).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

В основу тимчасовості проживання в службовому житловому приміщенні покладено право власності на нього як на нерухоме майно, що належить державі в особі уповноважених підприємства чи установи або громадській чи кооперативній організації.

Попри те, що в Україні виселення зі службового житла закон чітко пов`язує з припиненням трудових або службових відносин наймача з власником цього житла, ст. 8 Конвенції визнає правомірним втручання органів державної влади у право особи на повагу до свого приватного й сімейного життя та свого житла, якщо воно не лише здійснюється у зв`язку із законом, але є необхідним в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Аналізуючи легітимну (у розумінні ст. 8 Конвенції) мету виселення особи зі службового житла, після припинення її трудових відносин із роботодавцем, який надав це житло, вона повинна повернути службове приміщення, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Звідси мета виселення полягає саме в забезпеченні прав інших громадян і прав державних і громадських організацій, які є власниками службових житлових приміщень або за якими останні закріплені на праві оперативного управління.

Наявність конкретних працівників, характер трудових чи службових відносин із роботодавцем яких потребує проживання в зазначеному службовому приміщенні, та їх важливість і необхідність для інтересів підприємства, установи, організації, яким належить службове житло, є вагомим аргументом на підтвердження вказаної суспільної потреби.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові у справі № 653/1096/16-ц від 04 липня 2018 року, службове житло надається особі тимчасово, допоки не припиняться з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники.

Зважаючи на те, що трудові відносини між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 припинені, можна прийти до висновку, що позивач має повне право вимагати усунення перешкод завданих йому відповідачем у користуванні службовим житловим приміщенням.

За змістом ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться у добровільному або судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб.

Отже, обставини наведені в позовній заяві та додані до неї докази не спростовані відповідачами, які не скористались своїм процесуальним правом подати відзив (заперечення) на позовну заяву та докази на спростування заявлених позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що поданий позов підлягає задоволенню.

Таким чином, рішення суду у справі про задоволення позову після набуття ним законної сили є підставою для зняття з реєстрації відповідачів за вищевказаною адресою.

Позивачем при зверненні до суд сплачено судовий збір в сумі 6 056,00 грн, що підтверджено випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету від 11 жовтня 2024 року (а.с.55).

У відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в рівних частках по 3 028,00 грн з кожного.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 259, 263, 265, 268, 279, 354,355 ЦПК України суд,

У Х В А Л И В:

Позов Головного управління Національної поліції у місті Києві до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування кімнатою АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Головного управління Національної поліції у місті Києві судовий збір в сумі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) 00 коп.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь Головного управління Національної поліції у місті Києві судовий збір в сумі 3 028 (три тисячі двадцять вісім)

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відомості про учасників справи:

Позивач: Головне управління Національної поліції у місті Києві, адреса: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 15.

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 .

Повний текст судового рішення складено 12 травня 2025 року.

Суддя А.В. Слободянюк