РІШЕННЯ

іменем України

смт Зарічне

15 травня 2025 року Справа № 561/1848/24

Зарічненський районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Зейкан Н. М.

з участю секретаря судових засідань Левчук І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

В позовній заяві вкзував, що 11 січня 2021 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого він передав у позику ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 14 тисяч доларів США, а останній зобов`язався повернути борг до 31.12.2021 року, надавши власноручно написану розписку від 11 січня 2021 року. Проте, відповідач коштів не повернув. На лист-претензію від 09.12.2024 року, відповідач відповіді не надав.

Покликаючись на те, що борг станом на день звернення до суду йому не повернутий, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг в розмірі 14000 доларів США, а також судовий збір та витрати, пов`язані з наданям правничої допомоги.

15 травня 2025 року до суду відповідач ОСОБА_2 надіслав заяву про розгляд справи без його участі та участі його представика. Зі змісту заяви вбачається, що ОСОБА_2 не заперечує факт отримання позики. До заяви долучив клопотання про розстрочення виконання рішення у разі задоволення позову ОСОБА_1 , відповідно до ч.1 ст.435 ЦПК України.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Яскевич Ф.О. не з`явились. В заявах, адресованих суду, просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові та стягнути з ОСОБА_2 витрати пов`язані з наданням правничої допомоги в розмірі 10 тисяч грн.

Враховуючи неявку всіх учасників судового розгляду, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Згідно копії розписки від 11 січня 2021 року ОСОБА_2 отримав у борг від Книшова Івана Ілліча 14 000 доларів США, які ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_1 до 31.12.2021 року.

З копії поштової квитанції про відправлення від 09.12.2024 року та опису у вкладення у цінний лист вбачається, що позивач ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 лист-претензію для досудового врегулювання спору.

Судом встановлено, що відповідач вимоги позивача не виконав, боргу не повернув, а тому, ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом про стягнення з ОСОБА_2 14000 доларів США.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо договірного зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики, який регулюється загальними положеннями про зобов`язання.

Так, відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Згідно з вимогами ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками ст.1046 ЦК України

Частина 2 ст. 1047 ЦК України передбачає на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Законодавством, чинним на момент виникнення спірних правовідносин сторін та розгляду справи, не передбачено заборони на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такі правові висновки суду підтверджуються правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року по справі №761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року по справах №373/2054/16-ц, №464/3790/16-ц, від 23 жовтня 2019 року по справі №723/304/16-ц.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

З боргової розписки вбачається, що відповідач ОСОБА_2 11 січня 2021 року отримав в позику від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 14000 доларів США. зобов`язався повернути борг до 31.12.2021 року.

Зі змісту вказаної боргової розписки вбачається наявність між сторонами боргових зобов`язань у вигляді договору позики, встановлений факт передачі відповідної суми коштів від позикодавця до позичальника, а також зазначено про умови повернення боргу.

За змістом ст.545 ЦК України наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

З матеріалів справи вбачається, що оригінал розписки знаходиться у позивача ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги, що судом встановлено факт укладення між сторонами саме договору позики від 11.01.2021 року, форма та зміст якого, а також іноземна валюта, у якій надано грошові кошти в позику, відповідають положенням цивільного законодавства, зокрема ст.1047 ЦК України, а відповідач, на відміну від позивача, свої зобов`язання за цим договором не виконав, що зумовило виникнення у позивача права на звернення до суду із даним позовом, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення суми боргу в розмірі 14000 доларів США є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Заява ОСОБА_2 про розстрочення виконання рішення суду не підлягає до задоволення, оскільки за змістом ч.1 ст.435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Із системного аналізу вищевказаної норми, судом встановлено, що вирішення питання розстрочення виконання рішення суду можливе лише на стадії виконання рішення суду, а не ухвалення його судом.

Враховуючи, що рішення ухвалюється на користь позивача, суд відповідно до вимог статті 141 ЦПК України покладає на відповідача сплачений позивачем судовий збір в розмірі 5878,25 грн .

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 139 ЦПК України).

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Стосовно заявленої представником позивача вимоги про відшкодування витрат понесених на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 10 000 грн. суд виходить з такого.

Частиною четвертою, п`ятою статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Щодо співмірності витрат на правову допомогу, суд враховує позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 640/6209/19, відповідно до якої розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову, а тому враховуючи критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката та конкретні обставини справи, зокрема ціну позову, тривалість судових засідань, час витрачений адвокатом на участь в судових засіданнях і заявлених ним клопотань, складність справи, ціну позову.

А тому, суд рахує, що вартість витрат на правову допомогу у сумі 10000 грн є значно завищеною, оскільки справа розглядалась у спрощеному провадженні без участі сторін, будь яких клопотань, заперечень представник позивача не складав.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн., що буде співмірним відшкодуванням таких витрат.

А всього, з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати в розмірі 10878,25 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 133, 141, 229, 258, 259, 263-265, 273, 280-283, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 14000,00 доларів США (чотирнадцять тисяч) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 10878,25 грн. (десять тисяч вісімсот сімдесят вісім гривень 25 коп).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Рівненського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Головуючий Н.М. Зейкан