Справа № 214/655/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

(заочне)

16 травня 2025 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі :

головуючого судді - Сіденка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Розстальної К.В.,

за участі представника позивача - адвоката Щербаня В.С.,

представника органу опіки і піклування

Саксаганської районної у місті ради Іванової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі у порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, в якому просить суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що у 2022 році він познайомився з відповідачкою ОСОБА_2 . З часом їхні стосунки переросли у сімейні та вони почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася спільна дитина - ОСОБА_3 . Однак, після народження дитини їхні стосунки почали погіршуватися. Свідоцтво про народження дитини 14.05.2024 він забирав самостійно. Відповідачка вдома систематично вчиняла сварки, принижувала його. Так, 15.05.2024 вона вчинила відносно нього домашнє насильство психологічного характеру в присутності малолітньої дитини, за що була притягнута до адміністративної відповідальності. ОСОБА_2 добровільно не приймає участь в фінансовому забезпеченні, та розвитку їхнього сина. Позивач самостійно займається як виховання і розвитком дитини, так і матеріально забезпечує всім необхідним для життя. З червня 2024 року сторони по справі припинили будь-які сімейні відносин, відповідачка ОСОБА_2 припинила спілкування з сином, забрала свої особисті речі та переїхала жити за іншою адресою, дитину не відвідує взагалі. Позивачу достеменно відомо, що ОСОБА_2 має іншу сім`ю з іноземцем, від шлюбу з яким має двох дітей, з якими на цей час і проживає. Судовим наказом Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу по справі №216/4471/24 від 28.06.2024 з відповідачки на користь позивача також стягнуто аліменти на утримання сина, які відповідач не сплачує в добровільному порядку. В зв`язку з чим йому довелося звернутися до виконавчої служби. Судовий наказ виконується в примусовому порядку, однак ОСОБА_2 ухиляється від свого обв`язку утримувати сина та станом на 31.12.2024 утворилась заборгованість в розмірі 24241,98 грн. З огляду на вказані обставини позивач звернулася до суду з вказаним позовом.

Ухвалою суду від 28.01.2025 відкрито провадження по справі, розгляд якої постановлено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, зобов`язано Службу у справах дітей Виконавчого комітету Саксаганської районної в місті ради, як орган опіки та піклування надати суду письмовий висновок про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою суду від 08 квітня 2025 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Щербань В.С. заявлені вимоги підтримав, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві.

В подальші судові засіданні не з`явився, подав заяву про проведення розгляду справи за його відсутності.

Представник служби у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради Іванова О.В. в судовому засіданні повідомила, що рішенням комісії з питань захисту прав дитини на підставі досліджених доказів, було прийнято рішення про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , про що надано відповідний висновок, який вона підтримує. Також додала, що батько належним чином виконує батьківські обов`язки, сусіди повідомили що мати тривалий час з дитиною та чоловіком не мешкає, сина ОСОБА_4 виховувати та бачити не хоче, про що повідомила в грубій формі. Враховуючи обставини що склалися, позовну заяву підтримує в повному обсязі. В подальші судові засіданні не з`явилася, подала заяву про проведення розгляду справи за її відсутності.

Свідок ОСОБА_5 суду повідомила, що вона є подругою відповідачки і добре знає сім`ю ОСОБА_6 . Спочатку відносини у них були гарні, прорживали разом без реєстрації шлюбу, народився спільний син ОСОБА_7 . Вона є хрещеною ОСОБА_4 . Потім відповідачка почала влаштовувати сварки вдома, залишила зовсім маленького ОСОБА_4 на батька і пішла з дому. Більше шести місяців з сім`єю не мешкає, точне її перебування їй не відоме, не виключає тієї обставини що остання повернулась до першого чоловіка. У неї є двоє дітей: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , від попереднього шлюбу. Зі слів знайомих знає, що відповідачка ОСОБА_2 мешкає разом зі своїми старшими дітьми та першим чоловіком однією сім`єю. До ОСОБА_4 в гості не приходить, подарунків не дарує, матеріально не забезпечує. Як хрещена мати вона часто приходить до ОСОБА_10 додому, відвідує ОСОБА_4 . Дитина всім забезпечена, догляд за дитиною наразі здійснює сам позивач, допомагають йому няня та мати позивача, дитина забезпечена всім неохідним. Батька дитини, позивача ОСОБА_1 може охарактеризувати тільки з позитивного боку.

Свідок ОСОБА_11 суду повідомив, що він знає сім`ю позивача і відповідача. Раніше позивач та відповідач проживали разом, мають спільного сина- ОСОБА_4 . Він заходив до них в гості, бував вдома. Між ОСОБА_10 та ОСОБА_12 почалися сварки. ОСОБА_13 залишила ОСОБА_10 та сина і пішла з сім`ї куди саме йому не відомо, з позивачкою на фонві останніх подій вони не спілкуються не виключає що повернулася до першого чоловіка. Більше ніж пів року з ними не проживає, більш за все виїхала за кордон. У ОСОБА_12 є діти від попереднього шлюбу: син і донька, які проживають за кордоном. Перший чоловік, від якого старіші діти, іноземець, можливо вона повернулася до нього. Амір належно доглянутий, в квартирі прибрано. ОСОБА_10 доглядає за ОСОБА_4 , найняв няню, допомагає також мати позивача, він та хрещена також допомагають чим можуть.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явилася, жодних заяв, клопотань до суду від неї не надійшло, про дату та час судового засідання сповіщена належним чином, що підтверджується наявними в справі доказами, шляхом надіслання рекомендованого повідомлення та розміщенням оголошення на сайті «Судова влада».

Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У зв`язку з неявкою в наступне судове засідання всіх учасників справи, подальший розгляд справи в порядку ч. 2ст. 247 ЦПК України здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Враховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України, частини другої статті 247, ст. 288 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів у заочному порядку без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

За обставин неявки у судове засідання учасників справи, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за їх відсутністю, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року.

В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні».

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, належне повідомлення відповідача, її повторну неявку у судове засідання, не подання відзиву у встановлений судом строк, суд вважає за необхідне ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача та його представника проти заочного розгляду справи.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 14 травня 2025 року.

Свідоцтво про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 від 14 травня 2025 року, отримав батько, позивач по справі ОСОБА_1 , що підтверджується копією запису в журналі про видачу свідоцтв.

Позивач ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_3 , зареєстровані та проживають разом за однією адресою: АДРЕСА_1 , що слідує з витягів з реєстру територіальної громади.

Постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області по справі № 214/4775/24 від 11.06.2024, за фактом вчинення домашнього насильства відносно свого співмешканця ОСОБА_1 , ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

Судовим наказом Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області по справі № 216/4471/24 від 28.06.2024, який набрав законної сили 28.06.2024, стягнуто з ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) боржника щомісячно, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та гарантовано не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Стягнення аліментів розпочати з 25.06.2024.

Як убачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, сума заборгованості ОСОБА_2 з 25.06.2024 по 31.12.2024 складає 24241,98 грн. За вказаний період відповідач не здійснила жодного платежу в рахунок сплати аліментних зобов`язань.

Відповідно до наданих позивачем ОСОБА_1 фіскальних чеків, останній придбавав для свого сина ОСОБА_3 дитячий одяг та іграшки відповідно до віку, лікарські засоби та препарати.

Як слідує з висновку ЛКК № 150 від 05.11.2024 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , соматично здоровий, перебуває під наглядом лікаря ЗПСЛ. Догляд за дитиною здійснює батько ОСОБА_1 . Мати на прийомі не була, станом здоров`я дитини не цікавилась.

Згідно висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , наданого суду Виконавчим комітетом Саксаганської районної у місті ради, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дітей, керуючись ст. ст. 19, 164, 165СК України, Постанови КМУ від 24.09.2008 № 866, виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, як орган опіки та піклування вирішила вважати доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідач ОСОБА_2 має двох дітей від попереднього шлюбу: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_4 , що слідує з актового запису про народження.

Заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Частина 8 статті 7 СК України визначає, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Положення статті 150 СК України регламентують, що батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, тощо.

Статтями 18, 27 «Конвенції про права дитини» (ратифікованої постановою ВР України №789-XII від 27 лютого 1991 року) встановлено, що батьки несуть загальну та однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини 1 статті 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Положення частини 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначають, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Крім того, суд зазначає, що позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (справа № 753/2025/19) в постанові від 06 травня 2020 року, зазначив, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини.

Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі N 211/559/16-ц).

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно до положень ст. 264 ЦПК України, суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами статей 76-81 ЦПК України, засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при вирішенні спору щодо позбавлення відповідача батьківських прав відносно його сина, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини, які полягають зокрема в забезпеченні її розвитку у стійкому середовищі.

Дослідивши фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, суд прийшов до висновку щодо наявності підстав для задоволення позову виходячи з наступного.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок у постанові від 29 липня 2021 року (справа № 686/16892/20), згідно якого позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Під час повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, судом встановлено, що мати малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_2 , фактично самоусунулася від виховання та утримання сина, не піклується про нього, не проявляє заінтересованості до його долі, не цікавиться його станом здоров`я, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, підготовку до самостійного життя, матеріально не утримує, що негативно впливає на фізичний розвиток сина як складову виховання. За час спільного проживання з позивачем, відповідач ОСОБА_2 вчиняла дома сварки, домашнє насильство психологічного характеру відносно ОСОБА_1 в присутності дитини, що негативним чином відобразилося на її емоційному стані та психічному здоров`ї. При прийнятті рішення суд також враховує, що самоусунення від виконання батьківських обов`язків відповідачем здійснено в умовах воєнного стану, тобто в той період, коли неповнолітня дитина потребує посиленої уваги та захисту з боку батьків. На даний час ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 фактично взагалі позбавлений батьківського піклування з боку матері, яка залишила проживати дитину з батьком, не виявляє зацікавленості у його житті, не відвідує, не телефонує, що негативно впливає на його емоційний стан та психічний розвиток.

З урахуванням наданих доказів, суд приходить до висновку, що відповідач тривалий час ухиляється від виконання своїх обов`язків, матеріально сина не забезпечує, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; взагалі не спілкуються з дитиною; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти.

На підставі встановлених обставин, суд прийшов до висновку, що відповідач свідомо нехтує своїми обов`язками відносно виховання та утримання сина, що підтверджується матеріалами справи, та наразі змінити поведінку відповідача у кращу сторону не виявляється можливим.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Також, положення статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначають, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Крім того, статтею 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, чергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що відповідач по справі нехтує потребами своєї дитини, порушує її права на належне батьківське виховання та систематично не виконує батьківські обов`язки, не надає матеріальної допомоги на її утримання, самоусунулася від спілкування з дитиною, що в сукупністю зі мовчазною позицією відповідача, є підставою для задоволення позову. При цьому суд вважає, що у разі зміни свого ставлення до вказаного вище, відповідач у встановленому законом порядку може відновити вказаний статус шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

За таких обставин, суд приходить до переконання, що свідоме і тривале нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо сина є наслідком винної поведінки відповідача та є підставою для позбавлення її батьківських прав.

Суд вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача буде відповідати інтересам дитини, оскільки відповідач в подальшому буде позбавлена можливості негативно впливати на психіку дитини до моменту зміни нею свого ставлення відносно дитини, та поновлення у встановленому порядку батьківських прав.

З огляду на задоволення позовних вимог, сплачений судовий збір відповідно до норм ст. 141 ЦПК України підлягає відшкодуванню відповідачем на користь позивача.

Керуючись статтями 4, 12, 81, 141, 259, 263-265, 288, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

задовольнити позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ) - повністю.

Позбавити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 ) батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять грн. 20 коп.).

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Сіденко С.І.