Провадження № 2/466/283/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2025року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Свірідової В.В.

секретаря Якубів І.О.

з участю представника позивача адвоката Добушовського О.В.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

встановив:

21.12.2023 позивачка ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

В позовній заяві вказала, що 14 вересня 2012 року між нею та відповідачем ОСОБА_1 було укладено шлюб, який зареєстровано Франківським відділом ДРАЦС Львівського МУЮ, актовий запис №517.

В шлюбі в них народився син ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 12.10.2018р., серія НОМЕР_1 .

За час спільного життя, ними як подружжям, придбано квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 61,9кв.м., та нежитлове приміщення №ХХV (69) загальною площею 4кв.м., що розташована в підвальному поверсі в корпусі АДРЕСА_2 .

Зокрема,спільна квартира АДРЕСА_1 була придбана за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21.03.2018р., посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Павлишин О.В. в реєстрі №675;

за спільні кошти придбали нежитлове приміщення №ХХV (69), загальною площею 4кв.м., що розташоване у підвальному поверсі в корпусі АДРЕСА_2 , реєстраційний номер 01, на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 05.07.2018р., посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Павлишин О.В. в реєстрі №1387.

З січня 2022 року позивач з відповідачем проживає окремо. Дитина проживає разом з позивачкою у квартирі її батьків. Відповідач проти її волі чинить перешкоди у користуванні та володінні частиною квартири та частиною нежитлового приміщення, яке належить їй на праві спільної сумісної власності, проте зареєстровані за позивачем.

У зв`язку з відсутністю спільної згоди щодо поділу майна, вона змушена звернутися до суду за захистом своїх законних прав та інтересів.

Просить визнати спільним майном подружжя квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 61,9кв.м., реєстраційний номер об`єкта 101, та нежитлове приміщення №ХХV (69), загальною площею 4кв.м., що розташоване у підвальному поверсі в корпусі АДРЕСА_2 , реєстраційний номер 01, та визнати за кожним з подружжя право власності на спільне сумісне майно.

Окрім того, у зв`язку з тим, що позивачка безробітна просить відстрочити частину сплати судового збору, який зобов`язується доплатити згідно прийнятого рішення у справі.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Свірідової В.В. від 26.12.2023 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання (а.с.27).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 17.12.2024 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду (а.с.71).

В судове засідання позивач не з`явилась, хоча належним чином повідомлена про розгляд справи в суді. Представник позивача адвокат Добушовський О.В. в судове засіданні надав пояснення аналогічні викладеним у позові, просив такий задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю, щодо спільної сумісної власності подружжя та його часток кожному з них, однак заперечив щодо стягнення з нього судових витрат пов`язаних з розглядом справи.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що з 14..09.2012 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с.6).

В шлюбі в них народився син ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 12.10.2018р., серія НОМЕР_1 (а.с.7).

Під час спільного проживання в зареєстрованому шлюбі позивач і відповідач у свою спільну власність подружжя придбали нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 61,9кв.м. та нежитлове приміщення №ХХV (69) загальною площею 4кв.м., що розташована в підвальному поверсі в корпусі АДРЕСА_2 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_1 загальною площею 61,9кв.м. належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с.11).

Вищевказана квартира придбана відповідачем 21.03.2018 року на підставі договору купівлі продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Павлишин О.В., реєстровий номер 675. Згідно п.2.1 вказаного договору, продаж квартири здійснено за ціною 1 083 642,83 гривень. Ця сума повністю сплачена покупцем та отримана продавцем до моменту підписання договору відповідно до умов Попереднього договору, посвідченого 08.072016 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Павлишин О.В., реєстровий номер 1857 (а.с.8-10).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, нежитлове приміщення №ХХV (69) загальною площею 4кв.м., що розташоване в підвальному поверсі в корпусі АДРЕСА_2 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с.15).

Вищевказане нежитлове приміщення придбане відповідачем 05.07.2018 року на підставі договору купівлі продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Павлишин О.В., реєстровий номер 1387.

Згідно п.2.1 вказаного договору, продаж нежитлового приміщення здійснено за ціною 12 633,60 гривень. Ця сума повністю сплачена покупцем та отримана продавцем до моменту підписання договору відповідно до умов Попереднього договору, посвідченого 22.03.2018р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Павлишин О.В., реєстровий номер 694 (а.с.13-15).

Станом на час подачі позову до суду ринкова вартість :

1. квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 61,9 кв.м., відповідно до оцінки об"єкта оцінювачем ОСОБА_4 , становить 2 823 300, 00 грн. (а.с.12);

2. нежитлового приміщення №ХХV (69), загальною площею 4кв.м., що розташоване у підвальному поверсі в корпусі АДРЕСА_2 , відповідно до оцінки об"єкта оцінювачем ОСОБА_4 , становить 94 300,00 грн.(а.с.16)

Вказані обставини щодо набуття у період шлюбу вище вказаного майна сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами.

З січня 2022 року сторони проживають окремо, між сторонами виник спір, щодо володіння та користування майном, яке належить їм на праві спільної сумісної власності.

Статтею 51 Конституції України закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує y двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Частина 3 статті 368 Цивільного кодексу України трактує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтями ч.1 ст. 60, 63, ч.1 ст. 69, ч.1 ст.70СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Норми ст.ст. 60,70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й одним з подружжя, може оспорювати поширення правового режиму спільного сумного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її оспорює.

Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц та від 12 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.

Відповідно до положень ст. 69 ч.1 Сімейного Кодексу дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначеного домовленістю між ними або шлюбним договором.

Будь-які обставини, які б спростовували право позивачки на частину спільного сумісного майна сторін по даній справі, в судовому засіданні не встановлено.

Відповідно до вимог ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже майно, яке було сторонами придбано в шлюбі, є їхньою спільною сумісною власністю.

Згідно абзацу першого пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при не досягненні згоди-виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Крім того, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного, сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (п. 30 Постанови).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній, власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначену позицію висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21.11.2018 року в справі № 372/504/17. Тобто, ВС відновив абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

За вказаних обставин, майно, а саме: квартира АДРЕСА_3 , та нежитлове приміщення №ХХV (69), загальною площею 4кв.м., що розташоване у підвальному поверсі в корпусі АДРЕСА_2 , було придбано сторонами в період перебування їх в шлюбі, за спільні сумісні кошти, а отже являються об`єктом спільної сумісної власності та підлягають поділу в рівних частинах.

Оскільки жоден з колишнього подружжя не вчинив дій, спрямованих на поділ майна в натурі, або на отримання грошової компенсації вартості своєї частки у спільному майні, питання про можливість поділу майна в натурі перед судом не ставилось, суд вважає за можливе визнати за кожним із подружжя частину на вищевказані квартиру та нежитлове приміщення.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Таким чином, суд виходить з того, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2019 у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), а також у постанові Верховного Суду від 28.12.2022 у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22).

Зважаючи на викладене, беручи до уваги досліджені в судовому засіданні докази та позицію сторін, зокрема, визнання відповідачем факту придбання з позивачкою в період шлюбу квартири та нежитлового приміщення, суд вважає доведеним факт того, що дане майно, а саме: квартира АДРЕСА_3 , та нежитлове приміщення №ХХV (69), загальною площею 4кв.м., що розташоване у підвальному поверсі в корпусі АДРЕСА_2 , набуте сторонами за час перебування в шлюбі, відтак, такі слід визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Суд зазначає, що у разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на ім`я одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19.12.2022 у справі № 330/1569/19.

Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до ч..1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки при подачі позову позивач просила відстрочити їй сплату судового збору на строк до ухвалення рішення у справі, нею було оплачено судовий збір за немайнову вимогу в розмірі 1073,60грн та судовий збір в частковому розмірі 3000,00грн. за вимогу майнового характеру.

06.05.2025 представником позивача подано заяву про те, що позивач зобов`язується доплатити судовий збір у розмірі 10 420,00грн., однак такий нею не сплачений, відтак такий слід стягнути з позивача на користь держави.

На підставі вищевикладеного, виходячи з принципів правової визначеності та рівності прав усіх учасників цивільно-правових відносин, закріплених в частині 1 статті 1 Цивільного кодексу України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити.

Керуючись ст.ст. 368, 372 ЦК України, ст. ст. 60, 69, 70 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 10,11,13, 76, 81, 82, 83, 89, 95, 141, 247, 258, 263-265, 268, 352,354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

позов задовольнити.

Визнати спільним майном подружжя квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 61,9кв.м., реєстраційний номер об`єкта 101, та нежитлове приміщення №ХХV (69), загальною площею 4кв.м., що розташоване у підвальному поверсі в корпусі АДРЕСА_2 , реєстраційний номер 01.

В порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 61,9кв.м., реєстраційний номер об`єкта 101, та частини нежитлового приміщення №ХХV (69), загальною площею 4кв.м., що розташоване у підвальному поверсі в корпусі АДРЕСА_2 , реєстраційний номер 01.

В порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 61,9кв.м, реєстраційний номер об`єкта 101, та частини нежитлового приміщення №ХХV (69), загальною площею 4кв.м., що розташоване у підвальному поверсі в корпусі АДРЕСА_2 , реєстраційний номер 01.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави недоплачену частину судового збору у розмірі 10 420,00грн.

Стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 4073,60 грн.

Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_5 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення складено та проголошено 16.05.2025.

Суддя В. В. Свірідова