Провадження № 2-о/947/307/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2025 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Куриленко О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Солтановської Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,

ВСТАНОВИВ :

15 травня 2025 року заявник звернулася до суду з заявою, в якій просить ухвалити рішення, яким видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 .

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 посилається на те, що з моменту приїзду до м. Одеси, її зять - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та онука ОСОБА_4 , 2008 року народження, проживають разом однією родиною за адресою: АДРЕСА_1 . Під час спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 постійно висловлювався нецензурною лайкою, вживав наркотичні препарати, виносив з місця проживання особисте майно заявниці, внаслідок чого вона викликала поліцію, що зафіксувала вказані обставини; постійно вимагає гроші на задоволення своїх антисоціальних потреб. Зазначає, що ОСОБА_2 весь час вчиняє домашнє насильство психологічного та економічного характеру. Стверджує, що його неодноразово притягували до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства.

За наслідком чого, заявниця вважає себе особою, яка зазнала домашнього насильства, у зв`язку з чим для протидії вчинення домашнього насильства, ОСОБА_1 вважає за необхідне застосувати обмежувальний припис у заявлений спосіб.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 16.05.2025 року вказану заяву було призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням сторін по справі.

До судового засідання, призначеного на 19.05.2025 року, сторони по справі не з`явились, повідомлені належним чином. Від заявниці ОСОБА_1 та заінтересованої особи - ОСОБА_2 надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що заявниця - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянка України, документована паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим Московським РВ ХМУМВС України в Харківській області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Особа відносно якої заявлені вимоги - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, документований паспортом громадянина України номер НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, а саме: Одеським районним управлінням поліції №1 ГУНП в Одеській області № ВАД 612355 від 16.11.2024 року 00:00:00 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП - вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання термінового заборонного припису або неповідомлення про місце свого тимчасового перебування; Одеським районним управлінням поліції №1 ГУНП в Одеській області № ВАД 616836 від 29.01.2025 за ч. 3 ст. 173-2 вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання термінового заборонного припису або неповідомлення про місце свого тимчасового перебування; Одеським районним управлінням поліції №1 ГУНП в Одеській області № ВАД 616837 від 29.01.2025 за ч. 3 ст. 173-2 вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання термінового заборонного припису або неповідомлення про місце свого тимчасового перебування; Одеським районним управлінням поліції №1 ГУНП в Одеській області № ВАД 612409 від 06.11.2024 за ч.1 ст.173-2 вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання термінового заборонного припису або неповідомлення про місце свого тимчасового перебування.

З поданих до суду доказів вбачається, що ОСОБА_2 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, а саме:

- 02.12.2024 року суддею Київського районного суду міста Одеси Чаплицьким В.В., винесено постанову по справі №947/37141/24, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КпАП України, на підставі якої піддано його адміністративному стягненню в вигляді штрафу в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 170 гривень. У відповідності до постанови суть правопорушення полягає у тому, що ОСОБА_2 , 16.11.2024 року о 12:30 годині, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї доньки ОСОБА_4 , а саме: ображав нецензурною лайкою та погрожував, чим могла бути заподіяна шкода психічному здоров`ю дитини.

- 02.12.2024 року суддею Київського районного суду міста Одеси Чаплицьким В.В., винесено постанову по справі №947/37143/24, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КпАП України, на підставі якої піддано його адміністративному стягненню в вигляді штрафу в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 170 гривень. У відповідності до постанови суть правопорушення полягає у тому, що ОСОБА_2 , 16.11.2024 року о 12:30 годині, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї тещі ОСОБА_1 , а саме: ображав нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою, чим могла бути заподіяна шкода психічному та фізичному здоров`ю останньої.

- 19.02.2025 року суддею Київського районного суду міста Одеси Чаплицьким В.В., винесено постанову по справі №947/4680/25, якою ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 1020 гривень. У відповідності до постанови суть правопорушення полягає у тому, що 29.01.2025 року о 20:00 годині ОСОБА_2 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , повторно протягом року вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї тещі ОСОБА_1 , а саме: ображав нецензурною лайкою, ображав та погрожував фізичною розправою, чим могла бути заподіяна шкода психічному здоров`ю останньої.

- 16.04.2025 року суддею Київського районного суду міста Одеси Щербіною А.В., винесено постанову по справі №947/4682/25, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.173-2 КпАП України, на підставі якої піддано його адміністративному стягненню в вигляді штрафу у розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 1020 гривень. У відповідності до постанови суть правопорушення полягає у тому, що ОСОБА_2 29.01.2025 року о 20 год. 00 хв. за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 вчинив домашнє насильство психологічного характеру, повторно протягом року, відносно своєї дружини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: ображав образливими словами, принижував, словесно погрожував, чим могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої, чим вчинив правопорушення, передбачене ч.3 ст. 173-2 КУпАП.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

При цьому, згідно зі ст. 3 Закону Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають у процесі запобігання та протидії домашньому насильству.

Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: 1) подружжя; 2) колишнє подружжя; 3) наречені; 4) мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); 5) особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; 6) особи, які мають спільну дитину (дітей); 7) батьки (мати, батько) і дитина (діти); 8) дід (баба) та онук (онука); 9) прадід (прабаба) та правнук (правнучка); 10) вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); 11) рідні брати і сестри; 12) інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); 13) діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; 14) опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; 15) прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя.

Згідно з пунктами 3, 14, 15 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (пункт 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

У відповідності до ч 1 статті 4 вказаного Закону, діяльність, спрямована на запобігання та протидію домашньому насильству, ґрунтується на таких засадах:

1) гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правничу допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини;

2) належна увага до кожного факту домашнього насильства під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству;

3) врахування непропорційного впливу домашнього насильства на жінок і чоловіків, дітей та дорослих, дотримання принципу забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству;

4) визнання суспільної небезпеки домашнього насильства та забезпечення нетерпимого ставлення до будь-яких проявів домашнього насильства;

5) повага та неупереджене і небайдуже ставлення до постраждалих осіб з боку суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, забезпечення пріоритетності прав, законних інтересів та безпеки постраждалих осіб під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству;

6) конфіденційність інформації про постраждалих осіб та осіб, які повідомили про вчинення домашнього насильства;

7) добровільність отримання допомоги постраждалими особами, крім дітей та недієздатних осіб;

8) врахування особливих потреб та інтересів постраждалих осіб, зокрема осіб з інвалідністю, вагітних жінок, дітей, недієздатних осіб, осіб похилого віку;

9) ефективна взаємодія суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, з громадськими об`єднаннями, неурядовими організаціями, медіа та іншими заінтересованими особами.

За змістом ст. 5 Закону державна політика у сфері запобігання та протидії домашньому насильству спрямована на забезпечення комплексного інтегрованого підходу до подолання домашнього насильства, надання всебічної допомоги постраждалим особам та утвердження ненасильницького характеру приватних стосунків. Основними напрямами реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству є: 1) запобігання домашньому насильству; 2) ефективне реагування на факти домашнього насильства шляхом запровадження механізму взаємодії суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; 3) надання допомоги та захисту постраждалим особам, забезпечення відшкодування шкоди, завданої домашнім насильством; 4) належне розслідування фактів домашнього насильства, притягнення кривдників до передбаченої законом відповідальності та зміна їхньої поведінки.

Відповідно до ст. 18 Закону до завдань у сфері запобігання домашньому насильству належать: 1) визначення стану, причин і передумов поширення домашнього насильства; 2) підвищення рівня поінформованості населення про форми, прояви, причини і наслідки домашнього насильства; 3) сприяння розумінню суспільством природи домашнього насильства, його непропорційного впливу на жінок і чоловіків, зокрема на осіб з інвалідністю, вагітних жінок, дітей, недієздатних осіб, осіб похилого віку; 4) формування в суспільстві нетерпимого ставлення до насильницьких моделей поведінки, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед постраждалих дітей, усвідомлення домашнього насильства як порушення прав людини; 5) викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються; 6) заохочення всіх членів суспільства, насамперед чоловіків і хлопців, до активного сприяння запобіганню домашньому насильству.

Так відповідно до п. 1, 10 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», постраждала особа має право на: дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства; звернення до правоохоронних органів і суду з метою притягнення кривдників до відповідальності, застосування до них спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Частиною 1 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», визначено, що постраждала особа або її представник мають право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника.

При цьому відповідно до ч. 2 вказаної статті Закону, обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України, у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, провадження № 61-4830св19; від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, провадження № 61-12915св19; від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, провадження № 61-271св19; від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, провадження № 61-23053св19; від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, провадження № 61-16103св20, від 14 липня 2021 року у справі № 643/15988/20, провадження № 61-5729св21.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина перша статті 81 ЦПК України).

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Приймаючи вищевикладене, судом в рамках перевірки наданих до суду доказів встановлено, що подані до суду тексти постанов по справам №947/4680/25, №947/4682/25, №947/37141/24, №947/37143/24, до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2, ч. 3 ст. 173-2 КУпАП, набрали законної сили, ОСОБА_2 не оскаржувались, а їх тексти оприлюднені у Єдиному державному реєстру судових рішень, який перебуває у вільному доступі.

За наслідком чого, судом встановлено, що ОСОБА_2 на постійній основі за місцем проживання вчиняються адміністративні правопорушення, у тому числі вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_1 .

Заявниця належить до осіб, на яких розповсюджується дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, у відповідності до положень ч.2 ст.3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Приймаючи викладені обставини в цілому, суд вважає встановленими факти вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно ОСОБА_1 , що відбувалось неодноразово на протязі короткострокового періоду.

Беручи до уваги наведені обставини, суд зважає, що наявний високий рівень вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи, тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту до кривдника необхідно застосувати обмежувальний припис.

Суд вважає, що вжиті розумні заходи для захисту заявника та покарання винного не надали очікуваного результату, а тому обмежувальний припис є належним та допустимим способом захисту прав заявника.

Судом враховується, що заявлені заявницею види заходів тимчасового обмеження прав кривдника та покладення на нього обов`язків, визначених у пунктах 2 та 3 поданої заяви, відповідають вимогам ч.2 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», разом з тим, вимоги пункту 3, на думку суду, є неконкретизованими, так як невідомо, де саме навчається чи працює заявник.

Враховуючи викладене, оцінюючи всі встановлені судом обставини та досліджені докази, суд дійшов висновку, що доводи заявника знайшли своє підтвердження, а тому заяву слід задовольнити і з метою запобігання та протидії психологічному та фізичному насильству, що має місце з боку заінтересованої особи по відношенню до заявника, суд вважає необхідним видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 із встановленням декількох заявлених заходів тимчасового обмеження прав кривдника та покладення на нього обов`язків, зокрема, встановлених ч.2 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», строком на три місяці.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що подана заява підтверджена належними та допустимими доказами, тому підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, суд відносить на рахунок держави.

Згідно вимог ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 5,12, 76-83, 259, 263-265, 3501-350-6, 354 ЦПК України, Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд,

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, - задовольнити частково.

Видати обмежувальний припис терміном три місяці, яким ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначити заходи тимчасового обмеження його прав та покласти обов`язки, а саме: заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

В решті вимог - відмовити.

Скерувати копію рішення суду до Київської районної адміністрації Одеської міської ради та Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області для взяття кривдника - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на профілактичний облік.

Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О. М. Куриленко