Справа № 204/2258/25
Провадження № 2/204/1993/25
ЧЕЧЕЛІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року Чечелівський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючої судді Токар Н.В.,

за участю секретаря Кислиці Є.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду у м.Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», ОСОБА_2 про стягнення несплаченого страхового відшкодування та матеріального збитку, завданого внаслідок ДТП, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», ОСОБА_2 про стягнення несплаченого страхового відшкодування та матеріального збитку, завданого внаслідок ДТП, якою просила стягнути з:

- Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на користь позивача недоплачене страхове відшкодування у розмірі 33 690,61 грн.

- ОСОБА_2 на користь позивача різницю між страховим відшкодуванням та фактичним розміром спричиненої матеріальної шкоди у сумі 175 500,00 грн.

-стягнути з відповідачів пропорційно заявленим вимогам на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 1 674,00 грн, витрати на проведення оцінки вартості пошкодженого майна в розмірі 6 000,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилалась на те, що 07 січня 2025 року о 17 год. 20 хв. в м. Дніпро, по вул. Макарова, 10, ОСОБА_2 керуючи транспортним засобом «Богдан ДФ-25» д.н.з. НОМЕР_1 , перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху скоїв зіткнення з транспортним засобом «Mazda 3» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 , власником якого є ОСОБА_1 , і який стояв на червоний сигнал світлофора. Під час дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2025 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень. На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» за полісом №223095596. 19.02.2025 від ПАТ «НАСК «Оранта» на рахунок СТО ТОВ «Оллфікс», де здійснювались відновлювальні роботи пошкодженого ТЗ, надійшли грошові кошти в якості страхового відшкодування у розмірі 123 809,39 грн. Проте, згідно проведеної оцінки вартість відновлювального ремонту пошкодженого ТЗ позивача з урахуванням зносу становить 190 910,00 грн, а тому, враховуючи виплачену страховиком частину відшкодування, страхову суму та франшизу за полісом, розмір страхового відшкодування, що має бути доплачений ПАТ «НАСК «Оранта» складає 160 000,00 грн (страхова сума) 123 809,39 грн (страхове відшкодування) 2 500,00 грн (франшиза) = 33 690, 61 грн., а залишок між необхідним страховим відшкодуванням та завданою матеріальною шкодою у сумі 175 500,00 грн, виходячи з розрахунку 335 500,00 грн (фактична вартість ремонтних робіт) 160 000,00 грн (відповідальність страховика) = 175 500,00 грн, повинен відшкодувати відповідач ОСОБА_2 , у зв`язку з чим, позивач вимушена звернутись до суду із зазначеною позовною заявою.

Згідно ухвали суду від 17.03.2025 у справі відкрито спрощене позовне провадження, постановлено поводити розгляд справи без повідомлення (виклику) сторін.

28 березня 2025 року від відповідача ОСОБА_2 на адресу суду надійшла заява із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, яка була обґрунтована тим, що справа має підвищений рівень складності; є необхідність у виклику сторін для отримання їх пояснень, встановлення обставин та з`ясування позицій кожного учасника процесу.

02 квітня 2025 року від відповідача ПАТ «НАСК «Оранта» на адресу суду надійшла заява із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, яка була обґрунтована тим, що відповідач ОСОБА_2 не визнає заявлені позовні вимоги, а тому, є необхідність отримати пояснення.

Дослідивши подані заперечення відповідачів, проаналізувавши матеріали справи, суд доходить висновку про відсутність підстав для їх задоволення через наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 19 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, зокрема у порядку: позовного провадження (загального або спрощеного).

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 277 ЦПК України, питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі. У випадку, передбаченому частиною другою статті 274 цього Кодексу, за наслідками розгляду відповідного клопотання позивача суд з урахуванням конкретних обставин справи може: 1) задовольнити клопотання та визначити строк відповідачу для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження або 2) відмовити в задоволенні клопотання та розглянути справу за правилами загального позовного провадження.

Якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

У порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, що передбачено ч. 4 ст. 19 та ч.1 ст. 274 ЦПК України.

Положеннями частини другої ст. 19 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, зокрема у порядку загального або спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ст. 274 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; а також справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 ЦПК України, малозначними справами є, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З названого можна зробити висновок, що справа є малозначною; позовна заява про стягнення несплаченого страхового відшкодування та матеріального збитку, завданого внаслідок ДТП, може бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження.

Суд вважає за необхідне зазначити, що призначення судом розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не перешкоджало та не перешкоджає учасникам провадження подати відповідні заяви в порядку, передбаченому ЦПК України. Вказівка про відповідні наміри, не свідчить, що вони будуть реалізовані.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Суд наголошує, що спрощене провадження (як з викликом, так і без виклику сторін) спрямоване на всебічний, повний та об`єктивний розгляд справи з дослідженням всіх наданих сторонами доказів, вивченням всіх заяв сторін по суті справи, тобто спрощене провадження без виклику сторін не є провадженням в якому розглядаються безспірні вимоги.

Сторони не позбавлені можливості викласти свої доводи, аргументи, міркування, заперечення у письмових заявах по суті справи, надавати суду свої докази на спростування взаємних вимог та заперечень у строки визначені судом або законом, та в повній мірі користується правами, передбаченими ЦПК України.

Усі наявні у сторін докази безперешкодно можуть бути надані ними суду в межах розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмовому провадженні).

Як зазначено, зокрема, в ухвалі Великої Палати Верховного суду від 14.05.2019 у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18), бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників.

Враховуючи те, що зазначена цивільна справа підлягає розгляду в порядку спрощеного провадження, суд не знаходить підстав для задоволення заяви відповідачів про призначення розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

На думку суду, відповідачами не доведена необхідність переходу до розгляду справи в порядку загального позовного провадження; вказана справа є малозначною та підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідач ПАТ «НАСК «Оранта» правом на подачу відзиву не скористався.

01 квітня 2025 року від відповідача ОСОБА_2 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого останній заперечував проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що згідно відкритої інформації в мережі Інтернет, транспортний засіб «Mazda 3» д.н.з. НОМЕР_2 з VIN-кодом НОМЕР_3 був знищений в ДТП та проданий як запчастини за 2 800 доларів США; відсутні докази з боку позивача про те, чи був відремонтований ТЗ після ДТП після його придбання; звіт оцінювача, долучений позивачем до позовної заяви є недопустимим доказом, оскільки не містить відомостей про попередження оцінювача про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а також у висновку відсутня інформація про те, внаслідок якого ДТП було пошкоджено ТЗ, не зазначено ринкову вартість ТЗ до та після ДТП, клопотання про проведення судової експертизи позивач не подавала; також посилався на відсутність достатніх доказів на підтвердження розміру витрат на відновлювальний ремонт і що вони понесені саме нею і саме в такому розмірі, оскільки не надано рахунків та доказів сплати робіт по відновлювальному ремонту. З урахуванням зазначених обставин, відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним.

Судом встановлено, що 07 січня 2025 року о 17 год. 20 хв. в м. Дніпро, по вул. Макарова, 10, ОСОБА_2 керуючи транспортним засобом «Богдан ДФ-25» д.н.з. НОМЕР_1 , перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху скоїв зіткнення з транспортним засобом «Mazda 3» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 , власником якого є ОСОБА_1 , і який стояв на червоний сигнал світлофора. Під час дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2025 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» за полісом №223095596 від 28.08.2024 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів зі строком дії з 29.08.2024 по 28.08.2025. Згідно зазначеного полісу №223095596, страхова сума за шкоду майну 160 000 грн., за шкоду завдану франшиза 2 500 грн.

Зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 вбачається, що транспортний засіб «Mazda 3» д.н.з. НОМЕР_2 , належить на праві власності ОСОБА_1 .

Згідно звіту №34-01.25 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу від 24.01.2025, проведеного ФОП ОСОБА_4 (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №671/20 від 03.08.2020, дійсний до 03.08.2023, продовжений на період воєнного стану, постанова КМУ №314 від 18.03.2022 р.) вартість (розмір) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу «Mazda 3» д.н.з. НОМЕР_2 внаслідок його пошкодження, за станом на дату оцінки становить 217 318,70 грн (включаючи ПДВ на запасні частини), 190 910,97 грн (без складової ПДВ).

Матеріалами справи встановлено, що ТОВ «Оллфікс», 11 лютого 2025 року було складено акт виконаних робіт №11/02 на автомобіль «Mazda 3» д.н.з. НОМЕР_2 із зазначенням загальної суми по наряду замовленню 335 500 грн.

19.02.2025 від ПАТ «НАСК «Оранта» на рахунок СТО ТОВ «Оллфікс», де здійснювались відновлювальні роботи пошкодженого ТЗ, надійшли грошові кошти в якості страхового відшкодування у розмірі 123 809,39 грн., які були розраховані на підставі розрахунку страхового відшкодування.

Судом встановлені у цій справі наступні правовідносини.

Згідно ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).

Пунктом 1 частини 1 статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до вимог статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Отже, при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, потрібно враховувати положення статті 1192 ЦК України.

Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, а також моральну шкоду (частина перша статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Таким чином, потерпілий має право вимоги до страховика в договірному зобов`язанні згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Страховик здійснює виплати відповідно до умов договору, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде визнана страховим випадком, виключно в межах страхової суми.

Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) зробила висновок про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17 (провадження № 14-95цс20) підвередила зазначений висновок, вказавши, що внаслідок заподіяння під час дорожньо-транспортної пригоди шкоди (настання страхового випадку) винуватець дорожньо-транспортної пригоди шкоди не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника. Іншої норми, яка визначала б особливості відповідальності осіб, що застрахували свою цивільну відповідальність, у главі 82 ЦК України немає. Тому частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Оллфікс», 11 лютого 2025 року було складено акт виконаних робіт №11/02 на автомобіль «Mazda 3» д.н.з. НОМЕР_2 із зазначенням загальної суми по наряду замовленню 335 500 грн.

Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість.

При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Отже, з урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, позивач не надала докази здійснення відновлювального ремонту транспортного засобу у виглядів чеку/квитанції/платіжної інструкції саме на суму 335 500 грн., таким чином, позивач не довела належними та допустимим доказами здійснення відновлювального ремонту саме на суму 335 500 грн.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, страхове відшкодування становить: 126 309,39 грн (розмір матеріального збитку з врахуванням зносу деталей, що замінюються) 2 500,00 (франшиза) = 123 809,39 грн., яке і було 19.02.2025 сплачено ПАТ «НАСК «Оранта» на рахунок СТО ТОВ «Оллфікс», що не заперечувалось позивачем.

Суд зауважує, що позивачем клопотання про проведення експертною установою оцінки пошкоджень з визначенням матеріального збитку, нею не заявлялось, тому суд не приймає до уваги визначену у рахунку СТО вартість відновлювальних робіт, як і приймає до уваги, що вони дійсно були проведені та позивач дійсно понесла фактичні збитки, пов`язані з відновлювальними роботами через не надання належних доказів їх сплати.

Визначення розміру матеріального збитку при відшкодуванні шкоди, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема на підставі положень ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами).

Верховний Суд у постанові від 31 жовтня 2019 року у справі №522/1597/15-ц (провадження № 61-12079ск18) дійшов висновку, що «Визначення вартості матеріального збитку шляхом проведення незалежної оцінки (виконавець - оцінювач транспортних засобів) або автотоварознавчого дослідження (виконавець - судовий автотоварознавець) відповідає вимогам статті 7 Закону України «Про оцінку майна та професійну оціночну діяльність в Україні», в якій сказано, що Проведення незалежної оцінки майна є обов`язковим у випадках визначення збитків або розміру відшкодування, під час вирішення спорів та в інших випадках. Таким чином, аналіз вище вказаних норм права дає підстави для висновку, що підставою для стягнення з винуватця ДТП вартості збитків є наявність вини такої особи у скоєнні ДТП та оцінка розміру завданої шкоди у відповідності до Закону України «Про оцінку майна та професійну оціночну діяльність в Україні».

Розмір відшкодування шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (див. постанову Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі № 461/2217/19).

З врахуванням зазначеної норми, на підтвердження своєї вимоги до відповідача, позивачем мали б бути представлені до суду докази дійсної вартості авто до дорожньо-транспортної пригоди, так і вартість такого авто після пригоди, таких доказів позивачем надано не було, чим не виконано вимоги ст.81 ЦПК України, згідно якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач мала довести суду розмір вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди, а також надати суду докази з приводу вартості авто після дорожньо-транспортної пригоди, хоча саме з цих двох обставин й визначається розмір відшкодування, за отриманням якого позивач звернулась до суду.

Як вбачається з наданих до справи документів, позивач долучила акт виконаних робіт №11/02 на автомобіль «Mazda 3» д.н.з. НОМЕР_2 із зазначенням загальної суми по наряду замовленню 335 500 грн., та не надала докази оплати здійсненого відновлювального ремонту транспортного засобу на суму 335 500 грн., оскільки оплата здійсненого відновлювального ремонту транспортного засобу має бути підтверджена відповідною банківською квитанцією про перерахування грошових коштів на рахунок ТОВ «Оллфікс», а тому, відсутність відповідної квитанції, платіжного доручення чи іншого банківського документу, позбавляє суд можливості встановити або підтвердити факт оплати таких послуг позивачем.

Зважаючи на наведені норми та положення ст.30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач, заявляючи вимоги про відшкодування спричиненої ДТП шкоди, мала би представити до суду як доказ вартість свого автомобіля до дорожньо-транспортної пригоди (що не було зроблено) так і доказ вартості залишків автомобіля після дорожньо-транспортної пригоди (чого зроблено позивачем не було). Зазначене позбавляє суд можливості встановити належну суму відшкодування шкоди, відтак призводить до констатації факту недоведеності позивачем своїх вимог.

Також, суд зауважує, що після пригоди пошкоджений автомобіль залишився у позивача, саме позивач заявила вимогу про стягнення суми відшкодування, для визначення розміру якого і має значення вартість як до, так і після цієї пригоди. За таких умов обов`язок доказування даних обставини має бути покладено саме на позивача, проте, зазначеного позивач не здійснила, чим не виконала вимоги ст.81 ЦПК України, згідно якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, заявляючи позовні вимоги, мала довести своє порушене право та інтереси, однак остання не наводить жодних порушень ПАТ «НАСК «Оранта» щодо виплати страхового відшкодування, які передбачені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Судом встановлено, що ПАТ «НАСК «Оранта» у встановленому вищезазначеним Законом порядку, виплатило страхове відшкодування з вирахуванням ПДВ та франшизи на реквізити, вказані позивачем.

Таким чином, суд вважає, що страхове відшкодування сплачено в повному обсязі, розраховано згідно з положенням спеціального Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та в межах строку відведеного чинним законодавством, а позивачем в позовній заяві не наведено жодних обґрунтувань, які б свідчили про порушення ПАТ «НАСК «Оранта» вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо розміру виплати страхового відшкодування.

Відповідно до пункту 36.6. ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

Умовами договору страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу «Богдан ДФ-25» д.н.з. НОМЕР_1 за полісом №223095596 від 28.08.2024 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів передбачено франшизу у розмірі 2 500,00 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача.

Вимога позивача щодо відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 10 000 грн. підлягає частковому задоволенню у зв`язку з наступним.

У частині першій ст. 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч.1 ст.1 Закону №5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до ст.19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 Закону № 5076-VI).

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Згідно ч.6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи і витраченого адвокатом часу.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п`ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч.3 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, п.1 1 ч.ч.1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У частині другій ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст.141 ЦПК України).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Частинами 4-6 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року в справі №922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Верховний Суд у постанові від 28 липня 2022 року у справі № 903/781/21 вказав, що чинне законодавство, хоча і не містить визначення такого виду гонорару, як гонорар успіху, проте Верховний Суд враховує те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 фактично дійшла висновку про можливість існування «гонорару успіху» як форми оплати винагороди адвокату, визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як «гонорар успіху», що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

З урахуванням конкретних обставин справи, зокрема ціни позову, суд може обмежити цей розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. При визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Встановлено, що предметом розгляду є правовідносини щодо стягнення недоплаченої суми страхового відшкодування.

Також, з матеріалів справи вбачається, що правова допомога у цій справі позивачеві надавалася Адвокатським об`єднанням «Радник» в особі керуючого партнера адвоката Чіп Я.М. на підставі Договору про надання професійної правничої допомоги № 24/02/25-1 від 24.02.2025 року та Додатку №1 до Договору про надання професійної правничої допомоги № 24/02/25-1 від 24.02.2025 року, укладеного між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Радник» в особі керуючого партнера адвоката Чіп Я.М.

На підтвердження надання правової допомоги позивачем надано: рахунок №36/2025 (детальний розрахунок вартості адвокатського гонорару) від 24.02.2025, в якому зазначено перелік послуг адвоката та детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом Чіп Я.М., платіжна інструкція №309, з якої вбачається внесення 24.02.2025 ТОВ «Оллфікс» грошових коштів у сумі 10 000 грн. про оплату професійної правничої допомоги згідно рахунку №36/2025 від 24.02.2025.

Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року по справі № 596/2305/18.

Таким чином, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

Вказана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується із правовою позицією, викладеною: в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19; у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20), від 19 серпня 2020 року у справі № 195/31/16-ц (провадження № 61-15811св19); у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: від 18 листопада 2020 року у справі №922/3706/19, від 17 грудня 2020 року у справі № 922/3708/19.

За наведених обставин, суд, виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності та розумності судових витрат, на компенсацію яких має право позивач, враховуючи всі аспекти та складність справи, відсутність клопотання відповідача та представника відповідача страхової компанії про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, вважає обґрунтованим вирішити розмір судових витрат понесених позивачем на професійну правничу допомогу згідно ст.141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених вимог (на 1,42%) сумі 142 (сто сорок дві) грн 00 коп., а тому, заява позивача в цій частині підлягає частковому задоволенню та стягненню з відповідача ОСОБА_2 .

Також, відповідно до п.2 частини третьої ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Так, ФОП ОСОБА_4 (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №671/20 від 03.08.2020, дійсний до 03.08.2023, продовжений на період воєнного стану, постанова КМУ №314 від 18.03.2022 р.) було складено звіт №34-01.25 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу від 24.01.2025, що підтверджується копією квитанції №34-01.25 від 24.01.2025 на суму 6 000,00 грн.

Тому, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягають стягненню витрати за проведення оцінки вартості (розміру) збитків у сумі 6 000,00 грн.

За положеннями частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, що складаються з судового збору, сплаченого останньою за подачу позовної заяви пропорційно розміру задоволених позовних вимог (на 1,42%) в розмірі 23 (двадцять три) грн 84 (вісімдесят чотири) коп.

Керуючись ст.ст.4,5,12,13,76-81,137,141,258,259,263-265,273 ЦПК України, ст.ст. 979, 980, 988, 990 ЦК України, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», ОСОБА_2 про стягнення несплаченого страхового відшкодування та матеріального збитку, завданого внаслідок ДТП задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму франшизи у розмірі 2 500,00 грн. (дві тисячі п`ятсот грн).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою адвоката у сумі 142 (сто сорок дві) грн 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати за проведення оцінки вартості (розміру) збитків у сумі 6 000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору у сумі 23 (двадцять три) грн 84 (вісімдесят чотири) коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Н.В. Токар