Номер провадження: 22-ц/813/846/25
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Малиновський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Одеса) про виключення з актового запису народження дитини відомостей про батька, на рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Калініченко Л.В. 21 листопада 2024 року у м. Одеса, -

встановила:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про виключення відомостей про позивача, як батька, з актового запису про народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що він та відповідачка перебували в зареєстрованому шлюбі з 31.08.2002 року, який було розірвано рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02.07.2008 року. Поряд з цим, позивач вказував, що фактичні шлюбні відносини між сторонами були припинені з травня 2008 року. В якості доказів ОСОБА_1 вказував, що після розірвання шлюбу ОСОБА_2 повідомила, що вагітна, за наслідком чого ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 . За відсутності сумнівів в тому, що батьком дитини може бути позивач, останній подав заяву про визнання батьком під час здійснення державної реєстрації народження ОСОБА_3 . Однак в подальшому, після висловлювань ОСОБА_2 про те, що батьком ОСОБА_3 насправді є не позивач, а також доводів знайомих про те, що дитина не схожа на нього та інших обставин, у ОСОБА_1 виникли сумніви у тому, що він є біологічним батьком дитини.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду із даним позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.11.2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджено, що Висновок експерта №96 судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи від 28.09.2020 року, який покладено в основу судового рішення, не є належним доказом у справі.

Крім того, судом не було прийнято до уваги, що останні статеві стосунки між сторонами були у травні 2008 року, а зачаття дитини відбулося у період 1-7 липня 2008 року, що додатково підтверджує неможливість батьківства позивача.

Сторони про розгляд справи на 22.04.були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився представник ОСОБА_1 .

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 31.08.2002 року, який було розірвано на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 02.07.2008 року у справі №2-4241/2008, яке набрало законної сили.

За час перебування у шлюбі у сторін народилась дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , про що 23.04.2009 року Першим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції складено актовий запис №334, в якому в графі «Відомості про батька» вказано інформацію про особу позивача ОСОБА_1 .

При цьому, відомості про ОСОБА_1 , як батька ОСОБА_3 , під час державної реєстрації народження дитини, були внесені на підставі особисто поданої ОСОБА_1 заяви.

Позивачем ОСОБА_1 у даній справі оспорюється біологічне батьківство відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 51 Конституції України, ч. 2, 3 ст. 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Згідно зі ст. 52 Конституції України, діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Ніяких моральних та правових обмежень будь-які діти не знають. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державними органами реєстрації актів цивільного стану в установленому законом порядку.

Відповідно до ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст. ст. 122 та 125 цього Кодексу.

Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини (ч. 1 ст. 122 СК України).

У ч. 1 та 3 ст. 136 СК України передбачено, що особа, яка записана батьком дитини відповідно до ст. ст. 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття.

Згідно ч. 2 ст. 136 СК України, у разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу, як батька дитини, з актового запису про її народження.

Передумовою звернення до суду в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною.

Для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи.

Згідно із ч. 1 ст. 103 ЦПК України, суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.

Таким чином, висновок генетичної експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства. Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень ч. 2, 3 ст. 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Експертиза ДНК, або молекулярно-генетична експертиза, призначається у цивільних справах з метою формування доказової бази.

Об`єктом молекулярно-генетичного дослідження є ядерна ДНК (ДНК, розташована в ядрі клітини), отримана з крові, слини, буквального та іншого епітелію, волосся (за наявності волосяного фолікула), а також часток тканин і органів людини.

Для визначення спірного батьківства необхідна присутність ймовірного батька і дитини для проведення забору вихідного біологічного матеріалу. За відсутності біологічного матеріалу хоча б однієї зі сторін провести дослідження неможливо.

Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права у спірних подібних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду від 25.08.2020 року в справі № 478/690/18, від 15.04.2021 року в справі № 645/1098/18, від 19.05.2021 року в справі № 207/789/19.

Поряд з цим, при вирішенні спору про оспорювання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.

З урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, колегія суддів погоджується із доводами суду першої інстанції щодо безпідставності тверджень позивача про припинення між сторонами шлюбних відносин станом на травень 2008 року, оскільки такі доводи, в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не підтверджені жодним належним доказом, а також не встановлені наданим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02.07.2008 року по справі №2-4241/2008, яким встановлено лише припинення шлюбних відносин, тобто станом на час розгляду справи та ухвалення судового рішення 02.07.2008 року.

Не містить таких доказів і апеляційна скарга ОСОБА_1 .

Відтак, доводи ОСОБА_1 , викладені у позовній заяві та апеляційній скарзі про те, що він не є батьком народженої ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідачкою дитини з підстав того, що позивач припинив з нею шлюбні відносини на термін більше ніж термін вагітності, є безпідставними та необґрунтованими.

Поряд з цим, у відповідності до витребуваного під час розгляду справи оригіналу обмінної картки відносно ОСОБА_6 , вбачається, що станом на первинний огляд, що мав місце 10.10.2008 року, ОСОБА_6 перебувала на 13-14 тижні вагітності.

Отже, період 13-14 тижнів від 10.10.2008 року, тобто період, в який ОСОБА_6 завагітніла ОСОБА_3 , становить період з 04.07.2008 року по 11.07.2008 року, тобто - період перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 .

Під час розгляду справи, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, а також встановлення чи спростування батьківства відносно ОСОБА_3 , судом першої інстанції за клопотанням позивача ухвалою суду від 17.08.2020 року призначено по цивільній справі №947/15937/20 судово-генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Одеського обласного бюро судово-медичних експертиз, на вирішення якої поставлене наступне питання: чи є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , біологічним батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ?

З висновку експерта №96, складеного КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» 27.10.2020 року вбачається, що ОСОБА_1 може являтися біологічним батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народженого ОСОБА_2 , з ймовірністю 99,999999%, таким чином батьківство практично доведене.

Надаючи оцінку вказаному висновку експертизи, колегією суддів прийнято до уваги, що у відповідності до листа КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» від 02.03.2021 року за №690-02, судово-генетична експертиза проведена з урахуванням Методичних рекомендацій «Використання ДНК-аналізу у судово-медичних експертизах речових доказів та експертизах спірного батьківства (материнства, підміни дітей), узгоджених Міністерством охорони здоров`я України 19.06.2012 року.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що матеріали висновку експерта за №96 не містять інформації про те, що у відповідності до п. 2.1 п. 2 вказаних рекомендацій, після відбору рідкої крові, у тому числі на марлі, запаковані в пробірку та пакет, до неї були додані відповідні стабілізатори, є виключно припущеннями апелянта, та жодним чином не спростовують висновок експертизи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що експертами під час складання висновку експерта №96 не було допущено порушень законодавства, а відтак, висновок експерта №96, складений КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» 27.10.2020 року, є належним та допустимим доказом у справі, не спростованим позивачем.

Суд першої інстанції, прийнявши до уваги категоричну незгоду позивача з висновком експерта №96 від 28.09.2020 року, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12.04.2021 року призначив по цивільній справі повторну судово-генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.

Однак, вказана повторна судово-генетична експертиза не була проведена у відповідності до повідомлення експерта за №СЕ-19/111-21/35229-БД від 08.09.2021 року, у тому числі з підстав нез`явлення ОСОБА_2 та дитини ОСОБА_3 .

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03.11.2021 року за клопотанням представника позивача судом знов призначено проведення по справі повторної судово-генетичної експертизи, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.

Дана експертиза також не була проведена, у відповідності до повідомлення експерта за №СЕ-19/111-22/282-БД від 11.02.2022 року, з підстав відсутності дозволу на повне або часткове знищення об`єктів експертизи.

09.11.2022 року за наслідком усунення вказаних підстав, що зумовлювали ускладнення проведення експертизи, Київським районним судом м. Одеси постановлено ухвалу, якою скеровано до Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України матеріали цивільної справи №947/15937/20 для виконання ухвали Київського районного суду м. Одеси від 03.11.2021 року та проведення повторної судово-генетичної експертизи, з одночасним наданням дозволу, у разі необхідності, на повне або часткове знищення об`єктів експертизи (біологічних зразків) або зміну їх властивостей.

Така експертиза також не була проведена, у відповідності до повідомлення експерта за №СЕ-19/111-23/12483-БД від 14.04.2023 року, з підстав нез`явлення ОСОБА_1 та поданням ним клопотання про відібрання у нього біологічного матеріалу на території Німеччини, а також нез`явлення ОСОБА_2 та дитини ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Аналізуючи зазначену норму процесуального закону, можна дійти висновку, що нею законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі у експертизі. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо проведення експертизи для з`ясування відповіді на питання, яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19.10.2022 року у справі № 686/3582/16-ц.

На підставі вищевикладеного судом першої інстанції встановлено, що, не зважаючи на здійснення судом в межах заявлених клопотань, усіх дій для проведення повторної судово-генетичної експертизи та встановлення або спростування батьківства позивача відносно ОСОБА_3 належним доказом, ухвали Київського районного суду м. Одеси від 12.04.2021 року та від 03.11.2021 року про проведення повторної судово-генетичної експертизи не були виконані.

Крім того, з листа Державної прикордонної служби України від 08.06.2023 року за вих. №91-26832/18/23 вбачається, що ОСОБА_2 перебуває на території України з 01.06.2023 року, а позивач ОСОБА_1 виїхав поза межі державного кордону України 14.07.2022 року та станом на день надання відповіді не повернувся.

Відповідно, безпідставними є доводи сторони позивача, що ОСОБА_2 ухилялась від проведення повторної експертизи, приймаючи наявний факт перебування її поза межами державного кордону України разом з сином ОСОБА_3 .

Крім того, станом на час проведення повторної судово-генетичної експертизи на підставі ухвали суду від 03.11.2021 року, з урахуванням ухвали суду від 09.11.2022 року, позивач ОСОБА_1 також перебував поза межами державного кордону України та не забезпечив власну явку для проведення експертизи.

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан, який триває і досі.

Бойові дії супроводжуються порушенням прав та свобод дитини, серед яких право на життя, на безпеку в умовах бойових дій та війни, на освіту, на здоров`я та розвиток особистості, право бути із сім`єю, а також право на турботу і захист з боку держави.

Враховуючи викладене, суд дійшов правильного висновку щодо визнання поважними причин неявки відповідача разом з дитиною до експертної установи для відібрання зразків, необхідних для проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, а відтак відсутні підстави щодо визнання факту, для з`ясування якого було призначено експертизу.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (ч. 8 ст. 7 СК України).

Відповідно до ч. 4 5 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

У справі «Йевремович проти Сербії» ЄСПЛ зазначив, що відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду скарги про встановлення батьківства суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява № 3150/05, п. 109, рішення ЄСПЛ від 17.05.2007 року).

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

ЄСПЛ у справі «Багнєвський проти Польщі» не побачив порушення ст. 8 (право на повагу до приватного і сімейного життя) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у неможливості відмовитися від батьківства при встановленні факту відсутності біологічного зв`язку. В цьому рішенні зазначено, що національне законодавство не передбачає будь-яких заходів, які дадуть змогу змусити дитину пройти тести ДНК. Для Суду цей елемент має вирішальне значення для збалансування відповідних інтересів. Якщо інтереси заявників не сходяться з огляду на відмову дитини пройти ДНК-тест, перевага надається інтересам дитини. Суд усвідомлює, що проведення досліджень ДНК та можливість кожному їх дотримуватися є розвитком на судовому рівні, оскільки ці тести дозволяють з певністю встановити існування або відсутність біологічних зв`язків між різними людьми. Проте Суд нагадав, що він уже вважав, що необхідність захисту третіх сторін може виключити можливість змусити їх пройти деякі медичні тести, в тому числі аналіз ДНК. Такий висновок тим більше підтверджується і в цьому випадку, коли третьою стороною є дитина. Суд не бачить нічого свавільного чи непропорційного у рішенні національного суду, який віддавав більшу увагу інтересам дитини, ніж можливої зацікавленості заявника у отриманні перевірки біологічних даних. Крім того, він вважає, що вік дитини, яка була неповнолітньою на той час, зіграв свою роль у врахуванні його інтересу.

Вказані висновки підтвердженні ЄСПЛ також у справі «Хіцкі проти Польщі».

За викладеного слід зазначити, що законодавством України не передбачено право суду змусити дитину пройти тест ДНК для визнання батьківства позивача відносно неї.

Вказаний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 10.11.2022 року у справі № 444/526/18.

На підставі вищевикладеного, оцінивши та надавши оцінку усім зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, проаналізувавши усі обставини по справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виключення з актового запису народження дитини відомостей про батька має бути відмовлено з підстав необґрунтованості заявлених вимог.

Із урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є ідентичними доводам позовної заяви, яким судом першої інстанції надана належна оцінка, колегія суддів доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.11.2023 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 15 травня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе