ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

14 травня 2025 року

м. Харків

Справа № 643/11003/23

Провадження № 22-ц/818/2649/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання: Львової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Салтівський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 , на дії та бездіяльність органу державного виконавчої служби, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2025 року, постановлену суддею Власенко М.В., -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії та бездіяльність органу державного виконавчої служби, заінтересовані особи: Салтівський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 .

В обгрунтування позову зазначає, що на виконанні у Салтівському ВДВС у м. Харкові СМУ МЮ перебуває два виконавчі провадження №75387818 від 27 червня 2024 року та №75387633 від 14 серпня 2024 року. В межах цих виконавчих проваджень стягуються кошти з його пенсійного рахунку, що суперечить вимогам законодавства. Крім цього, виконавча служба не надає відповіді на його звернення щодо стану виконавчого провадження.

З урахуванням останніх уточнень просить суд:

визнати протиправними (неправомірними) дії посадових осіб (державних виконавців) Салтівського ВДВС у м. Харкові СМУ МЮ в рамках виконавчих проваджень №75387818 від 27 червня 2024 року та №75387633 від 14 серпня 2024 року щодо стягнення з нього коштів з його банківського (розрахункового) рахунку, який відкритий в АТ «Приватбанк» та використовується для зарахування (отримання) пенсії;

визнати протиправними (неправомірними) дії посадових осіб (державного виконавця) Салтівського ВДВС у м. Харкові СМУ МЮ по ненаданню доступу до матеріалів виконавчого провадження № 75387633 від 14 серпня 2024 року;

зобов`язати Салтівський ВДВС у м. Харкові СМУ МЮ розглянути заяву від 30 вересня 2024 року та запити від 02 жовтня 2024 року, 10 жовтня 2024 року, 19 жовтня 2024 року, 30 жовтня 2024 року про інформацію по виконавчому провадженню №75387633 від 14 серпня 2024 року, повідомивши його про їх розгляд належним чином та надати доступ до матеріалів виконавчого провадження;

скасувати постанову державного виконавця Салтівського ВДВС у м. Харкові СМУ МЮ про закриття виконавчого провадження №75387633 від 14 серпня 2024 року;

стягнути з Салтівського ВДВС у м. Харкові СМУ МЮ суму в розмірі 4214,74 грн та суму в розмірі 2774,02 грн на його користь.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2025 року скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Салтівський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 , на дії та бездіяльність органу державного виконавчої служби задоволено частково.

Визнано незаконною бездіяльність Салтівського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо не зняття арешту з коштів в межах виконавчого провадження № 75387818, які обліковуються на банківському рахунку, який відкритий у АТ КБ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_1 , та використовується для зарахування пенсії.

Зобов`язано Салтівський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції скасувати арешт грошових коштів в межах виконавчого провадження № 75387818, які обліковуються на банківському рахунку, який відкритий у АТ КБ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_1 , для зарахування пенсії.

Зобов`язано Салтівський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції поінформувати (надати відповіді) ОСОБА_1 про результати розгляду його заяви від 30 вересня 2024 року та запитів від 02 жовтня 2024 року, 10 жовтня 2024 року, 19 жовтня 2024 року, 30 жовтня 2024 року в межах виконавчого провадження №75387633 та надати доступ до матеріалів вказаного виконавчого провадження.

В іншій частині скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині відмови в задоволення скарги та постановити в цій частині нову про задоволення скарги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні скарги з питань повернення стягнутих з нього коштів, виходив з того, що судом не встановлено протиправності дій державних виконавців щодо стягнення цих коштів, відсутності повідомлень банківської установи до органів ДВС про зарахування пенсії на банківських рахунок, та розподілом стягнутих коштів перерахуванням стягувачу та на сплату виконавчого збору. Разом з тим, жодної з наведених судом обставин не визначено Законо України «Про виконавче провадження» у якості тих, що надавали б підстави для відмови в задоволення його скарги в цій частині.

Що стосується відмови в задоволенні скарги в частині скасування постанови державного виконавця про закриття виконавчого провадження №75387633 від 14 серпня 2024 року, то судом лише було зазначено, що виконавець діяв правомірно. Натомість будь-яких аргументів з посиланням на норми права та обставини справи судом в даній частині в обгрунтування мотивів прийнятого судового рішення не наведено.

Більш того, судом в частині задоволених вимог скарги покладено на орган ДВС відповідні зобов?язання, що мають вчинятись в рамках виконавчого провадження, однак, рішення стосовного скасування його закінчення не винесено, що викликає непорозуміння з питань способу, яким державний виконавець зобов?язаний виконати судове рішення.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки ухвалу суду оскаржується лише в частині незадоволених вимог, тому в іншій частині ухвала суду колегією не переглядається.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволення скарги в частині вимоги про скасування постанови про закриття виконавчого провадження № 75387633, суд першої інстанції виходив з того, що виконавець діяв правомірно. Крім цього, вказаною постановою припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

Що стосується вимог скарги про стягнення коштів, то судом не встановлено протиправності дій державних виконавців щодо стягнення цих коштів; банківська установа не повідомила до органів ДВС про те, що на банківський рахунок, відкритий ОСОБА_1 , зараховується пенсія; банківська установа прийняла до виконання постанову державного виконавця про арешт коштів; фактично стягнуті кошти вже розподілені: частина перерахована стягувачу, а частина зарахована на виконавчий збір та витрати на виконавче провадження. Крім того, боржником ні в добровільному, ні в примусовому порядку, судове рішення суду на підставі якого видавалися виконавчі листи, не виконане.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.ст.1, 2 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є Конституція України, цей Закон, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, інші закони, нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання.

Згідно ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (ч.1 ст.448 ЦПК України).

Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Отже, право на звернення зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця за правилами цивільного судочинства пов`язане з наявністю судового рішення, ухваленого згідно з ЦПК України, та його примусовим виконанням відповідним органом, а також у випадку якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2024 року у справі №643/11003/23 стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором про надання послуг від 03 січня 2022 року в розмірі 90 050,25грн, суму інфляційних втрат - 15 858,38грн, три відсотки річних - 3 930,14грн; в рахунок відшкодування моральної шкоди - 5 000грн., а загалом 114 838, 77грн., стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати, пов`язані зі сплатою судового збору 1 148,44грн, в іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 06 травня 2024 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2024 року та додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 березня 2024 року залишено без змін.

На підставі вказаний судових рішень, 20 червня 2024 року Московським районним судом м. Харкова були видані виконавчі листи №643/11003/23 про стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором про надання послуг від 03 січня 2022 року в загальному розмірі 114 838,77грн. та витрат на професійну правничу допомогу адвоката у сумі 7185грн.

Вказані виконавчі листи були пред?явлені на виконання до Салтівського ВДВС у місті Харкові СМУ Міністерства юстиції.

Постановою старшого державного виконавця Салтівського ВДВС у місті Харкові СМУ Міністерства юстиції Демченко Ю.І. від 27 червня 2024 року було відкрито виконавче провадження №75387818 з виконання виконавчого листа про стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором про надання послуг від 03 січня 2022 року в загальному розмірі 114 838,77грн.

Також, постановою головного державного виконавця Салтівського ВДВС у місті Харкові СМУ Міністерства юстиції Роянова П.О. від 14 серпня 2024 року було відкрито виконавче провадження №75387633 з виконання виконавчого листа про стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу адвоката у сумі 7185грн.

Як вбачається із копій матеріалів ВП №75387818, 75387633, 27 червня 2024 року старшим державним виконавцем Салтівського ВДВС у місті Харкові СМУ Міністерства юстиції Демченко Ю.І. було винесено постанову про арешт коштів боржника ВП №75387818, та 14 серпня 2024 року головним державним виконавцем Салтівського ВДВС у місті Харкові СМУ Міністерства юстиції Рояновим П.О. було винесено постанову про арешт коштів боржника ВП №75387633.

Згідно інформації Головного управління пенсійного фонду України в Харківській області Швець-Шуст отримує пенсію, яка виплачується на поточний рахунок банківської установи АТ КБ «Приватбанк».

04 листопада 2024 року за виконавчим провадженням №75387818 державним виконавцем було стягнуто кошти в розмірі 4 214,74грн.

14 серпня 2024 року та 04 листопада 2024 року за виконавчим провадженням №75387633 державним виконавцем також було стягнуто кошти в загальному розмірі 8 206,50грн., з яких:

303грн. перераховані на відповідних рахунок Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, як витрати виконавчого провадження;

718грн. перераховані на відповідних рахунок Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, як виконавчий збір;

7 185грн. перераховані на визначений рахунок як основної суми боргу на користь стягувача, ОСОБА_2 .

Постановою головного державного виконавця Салтівського ВДВС у місті Харкові СМУ Міністерства юстиції Роянова П.О. від 04 листопада 2024 року закрито ВП №75387633 на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» - фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

У своїй скарзі, поміж іншого, ОСОБА_1 просить суд скасувати постанову державного виконавця Салтівського ВДВС у м. Харкові СМУ МЮ про закриття виконавчого провадження №75387633 від 14 серпня 2024 року та стягнути з Салтівського ВДВС у м. Харкові СМУ МЮ суму в розмірі 4214,74 грн та суму в розмірі 2774,02 грн на його користь, посилаючись на те, в межах цих виконавчих проваджень зазначені грошові кошти були стягнуті з його пенсійного рахунку, що суперечить вимогам законодавства.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», № 18357/91).

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ (далі Закон №1404-VІІІ) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону №1404-VІІІ передбачено, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно положень частини 1 статті 5 Закону №1404-VІІІ примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону №1404-VІІІ під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно частини 1 статті 18 Закону №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У статті 39 Закону №1404-VІІІ наведені підстави закінчення виконавчого провадження.

Так, пунктом 9 частини 1 вказаної статті передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Як свідчать матеріали справи та не заперечується скаржником сума боргу в рамках ВП №75387633 була стягнута держаним виконавцем з боржника у повному обсязі, у зв?язку із чим суд першої

Оскільки виконавчий лист №643/11003/23 про стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу адвоката у сумі 7185грн. був виконаний державним виконавцем у повному обсязі, тому дії останнього щодо закриття виконавчого провадення №75387633 з підстав п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» є правомірними.

Що стосується вимог про стягнення грошових коштів.

Як свідчать матеріали справи в рамках виконавчих проваджень ВП №75387818, 75387633 з банківського рахунку скаржника при виконанні виконавчих листі №643/11003/23, видані 20 червня 2024 року Московським районним судом м. Харкова були списані грошові кошти 4 214,74грн. та 8 206,50грн.

Як було встановлено судом першої інстанції, та в цій частині ухвала суду не оскаржується, зазначені грошові кошти були списані з банківського рахунку скаржника відкритого в АТ КБ «ПриватБанк», на який йому нараховується пенсія.

У частинах 1, 3 статті 68 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів. Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі-підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості: у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю особи, у зв`язку із втратою годувальника, майнової та/або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, - 50 відсотків; за іншими видами стягнень, якщо інше не передбачено законом, - 20 відсотків (ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження»).

Положеннями Прикінцевих та перехідних положень Закону №1404-VІІІ, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX припиняється звернення стягнення на пенсію, стипендію (крім рішень про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок кримінального правопорушення, та рішень, боржниками за якими є громадяни Російської Федерації).

Статтею 56 Закону №1404-VІІІ передбачено арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця). Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, кошти на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, кошти на електронних рахунках платників акцизного податку, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України «Про теплопостачання», статті 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до пункту 1 частини другої статті 8 Закону України «Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, та Державний реєстр майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Відповідно до частини 3 статті 52 Закону №1404-VІІІ не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Згідно з абзацом 2 частини 2 статті 59, Закону №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника та/або з електронних грошей, які знаходяться на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку, небанківських надавачів платіжних послуг документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктами 10, 15частини першої статті 34 цього Закону.

Згідно з пунктом 1 частини 4 статті 59, Закону №1404-VІІІ підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

З наведених норм права вбачається, що судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання. Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти божника, що містяться на його рахунках у банківських установах. При цьому стаття 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено.

Отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четверта статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Даний висновок узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року по справі №905/361/19.

У постанові Верховного Суду від 29 січня 2025 року у справі №279/809/24 зазначено, що:

«Саме банк, який виконує постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження»повинен визначити статус коштів і рахунку, на якому вони знаходяться, та в разі їх обліковування на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути таку постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

У разі, якщо банк не повідомив державного виконавця, що рахунок, на якому знаходяться кошти боржника, є рахунком зі спеціальним режимом використання, то дії державного виконавця щодо накладення арешту на кошти на цьому банківському рахунку та їх подальше списання не можна вважати протиправними».

Враховуючи той факт, що банківська установа не повідомила до органів ДВС про те, що на банківський рахунок, відкритий ОСОБА_1 , зараховується пенсія та прийняла до виконання постанову державного виконавця про арешт коштів, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що державний виконавець діяв у межах своїх повноважень.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законною та обґрунтованою, постановленою з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,368,369,375,381,382,383,384,389 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова