Справа № 523/3960/25
Провадження №2/523/3184/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"06" травня 2025 р. м.Одеса

Пересипський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Далеко К.О.,

за участю секретаря судового засідання - Дмітрієвої В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 в м. Одесі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, якою просить ухвалити рішення яким стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію за спричинену майнову шкоду, у розмірі 24 880,34 (двадцять чотири тисячі вісімсот вісімдесят ) грн. 34 коп.

Позов мотивований тим, що їй ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 17.07.2003 року приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Сакал І.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2958.

30.09.2009 року, без її відома, незаконно була відчужена належна їй квартира, за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В.В., відповідно до умов якого вона нібито передала у власність, а ОСОБА_3 , нібито, прийняла у власність вищезазначену квартиру.

В подальшому 02.03.2012 року вищевказана квартира незаконно була відчужена ОСОБА_2 на підставі договору дарування № 440, посвідченого приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Заботкіною Т.Ю.

Про вчинення вказаного правочину її не було відомо, оскільки вона згоди на відчуження належного її майна не надавала. З цього приводу вона вимушена була звернутися до суду із відповідним позовом.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05.03.2019 р. (справа №523/10906/18) було задоволено її позов до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 : визнано недійсним договір купівлі - продажу від 30.09.2009 року квартири за адресою: АДРЕСА_1 , визнано недійсним договір дарування № 440 від 02.03.2012 року квартири.

Постановою Одеського апеляційного суду від 13.10.2020 року заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05.03.2019 р. було скасовано в частині визнання недійсним договору дарування №440 та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині визнання недійсним договору дарування 440 від 02.03.2012 року.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12.05.2021 року (справа №523/17812/20) було задоволено її позов до ОСОБА_2 : -витребувано у ОСОБА_2 , квартиру АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 ; - усунено перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири; - вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_2 ; - зобов`язано ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_1 у користуванні квартирою.

Також Постановою Одеського апеляційного суду від 15.04.2024 року по справі №523/607/20, було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16.09.2021 р., та було відмовлено в задоволені позову ОСОБА_2 , до ОСОБА_5 , за участю третьої особи ОСОБА_1 , про визнання правочину удаваним, про визнання права власності. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16.09.2021 р., - скасовано.

Вказані судові рішення набрали законної сили.

Судовий розгляд тривав досить значний період часу та забрав в неї багато сил та здоров`я, враховуючи і те, що вона є інвалідом другої групи. Весь цей час відповідач не надавав доступу до її квартири, тим самим завдавши значної шкоди, що також виразилося у не сплаті ОСОБА_2 комунальних послуг.

Отже, ОСОБА_2 проживаючи в належній її в квартирі з 02.03.2012 року не сплачував комунальні послуги у наслідок чого загальна сума заборгованості склала 24 880,34 (двадцять чотири тисячі вісімсот вісімдесят ) грн. 34 коп.

Всі не сплачені рахунки виписані на ім`я ОСОБА_6 , а отже у останнього був обов`язок здійснювати оплату за комунальні послуги.

Враховуючи всі ризик відключення належній її на праві власності квартири від усіх комунальних послуг вона була вимушена сплатити заборгованість ОСОБА_2 , за споживання ним комунальних послуг.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 10 січня 2025 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання надала заяву про підтримання позовних вимог, в якій просила розглядати справу у її відсутності, крім того зазначила, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином за зареєстрованим місцем проживання в порядку статей 128, 130 ЦПК України, рекомендоване повідомлення повернулось до суду із відміткою про отримання судової повістки. Відзиву від відповідача на позов до суду не надходило, заяв про розгляд справи у його відсутність до суду останній не подавав.

Згідно з положеннями ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Отже, враховуючи згоду позивача на проведення заочного розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, належне повідомлення відповідача, який причини неявки не повідомив, суд доходить висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України.

Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом встановлено що, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 17.07.2003 року приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Сакал І.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2958.

30.09.2009 року, без відома позивачки, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , незаконно була відчужена на користь ОСОБА_3 на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В.В..

В подальшому 02.03.2012 року вищевказана квартира незаконно була відчужена ОСОБА_2 на підставі договору дарування №440, посвідченого приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Заботкіною Т.Ю.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05.03.2019 р. (справа №523/10906/18) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , про визнання договору купівлі продажі недійсним, про витребування майна із чужого незаконного володіння, було задоволено яким:

- визнано недійсним договір купівлі - продажу від 30.09.2009 року квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В.В.;

- визнано недійсним договір дарування №440 від 02.03.2012 року квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округ Заботкіною Т.Ю.

Постановою Одеського апеляційного суду від 13.10.2020 року заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05.03.2019 р. було скасовано в частині визнання недійсним договору дарування № 440 від 02.03.2012 року квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та було відмовлено у задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині визнання недійсним договору дарування 440 від 02.03.2012 року квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12.05.2021 року (справа №523/17812/20) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна, усунення перешкод у користування власністю задоволено:

- витребувано у ОСОБА_2 , квартиру АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 ;

- усунено перешкоди у користуванні власністю - квартирою АДРЕСА_2 відносно ОСОБА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири квартиру АДРЕСА_2 ;

- вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_2 ;

- зобов`язано ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_2 .

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16.09.2021 р. по справі №523/607/20, задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , за участю третьої особи ОСОБА_1 про визнання правочину удаваним, про визнання права власності.

Постановою Одеського апеляційного суду від 15.04.2024 року по справі №523/607/20

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16.09.2021 р., - скасовано у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , за участю третьої особи ОСОБА_1 про визнання правочину удаваним, про визнання права власності відмовлено.

Вказані судові рішення набрали законної сили.

За період проживання з 02.03.2012 року у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 не сплачував рахунки наданні йому за споживання комунальних послуг.

Вказана заборгованість ОСОБА_2 , за споживання комунальних послуг за вищевказаною адресою підтверджується:

- рахунком за послуги теплопостачання за лютий 2023 р., виданого КП «Теплопостачання міста Одеси» на ім`я ОСОБА_2 ,

- рахунком за послуги з розподілу природного газу за березень 2023р., виданого АТ «Одесагаз» на ім`я ОСОБА_2 ,

- рахунком-повідомлення № 1627 від 06.04.2023 станом на 01.04.2023 на ім`я ОСОБА_2 ,

- рахунком за електроенергію за березень 2023, виданого ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» на ім`я ОСОБА_2 , за договором № П04002/2391144.

Загалом сума заборгованості за споживання ОСОБА_2 , комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 станом на 01.11.2023 року становила 24 880,34 (двадцять чотири тисячі вісімсот вісімдесят ) грн. 34 коп.

ОСОБА_1 сплатила заборгованість ОСОБА_2 , за споживання ним комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується квитанціями про сплату комунальних послуг наданих до позовної заяви.

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із п.6 ч. 1 ст.6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг.

У відповідності до п.6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуг.

Пунктом 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до ч.3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами, та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

У положенні ст. 13 Конституції України зазначено, що власність зобов`язує.

За ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 162 ЖК України визначено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Отже, витрати на послуги з утримання будинку та прибудинкової території, постачання теплової енергії, централізованого водопостачання та водовідведення, з постачання та розподілу електричної енергії є об`єктивно необхідними для належного функціонування спільного майна та збереження його експлуатаційних якостей, які відповідно до ст. 360 ЦК України визначаються як витрати на управління, утримання і збереження спільного майна та покладаються на співвласника відповідно до його частки у праві спільної часткової власності.

Згідно із положеннями ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Згідно з п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків (в чинній редакції, затвердженій Постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року за №45) власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц та від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц.

Як доказами заборгованості по житлово-комунальним послугам, що виникли внаслідок бездіяльності відповідача, що проживав увесь цей час у спірній квартирі, позивач надала суду: - рахунок за послуги теплопостачання за лютий 2023 р., виданого КП «Теплопостачання міста Одеси» на ім`я ОСОБА_2 , рахунок за послуги з розподілу природного газу за березень 2023р., виданого АТ «Одесагаз» на ім`я ОСОБА_2 , рахунок - повідомлення № 1627 від 06.04.2023 станом на 01.04.2023 на ім`я ОСОБА_2 , рахунок за електроенергію за березень 2023, виданого ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» на ім`я ОСОБА_2 , за договором № П04002/2391144.

Вищезазначену розрахунки заборгованості підтверджують факт того, що на ім`я відповідача було відкрито особовий рахунок за вказаною адресою, а також відображають відомості щодо розміру нарахованих сум, які підлягали сплаті за спірний період часу.

Загалом сума заборгованості за споживання ОСОБА_2 , комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 станом на 01.11.2023 року становила 24 880,34 (двадцять чотири тисячі вісімсот вісімдесят ) грн. 34 коп.

Також позивачем надано до суду копії квитанції № 45359258 від 31.05.2024 року, № 45359259 від 31.05.2024 року, № 45359260 від 31.05.2024 року, № 45359256 від 31.05.2024 року, № 45359257 від 31.05.2024 року, № 45384970 від 03.06.2024 року, № 219958 від 03.11.2023 року, № 12 від 09.11.2023 року, № 4 від 29.08.2024 року, № 47105301 від 11.10.2024 року, № 45328947 від 29.05.2024 року, копії квитанції «Укрпошти» за послуги теплопостачання від 18.12.2024 року, копії квитанції «Укрпошти» за послуги водопостачання від 18.12.2024 року, копію квитанції до платіжної інструкції га переказ № 2 від 05.03.2024 року.

Таким чином, матеріали справи містять докази, які підтверджують факт погашення позивачем вказаних сум заборгованості, що виникла з вини відповідача за надані житлово-комунальні послуги за вказаною адресою за спірний період часу.

Будь-які докази, які свідчать про оплату відповідачем комунальних послуг, матеріали справи не містять.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем надано належні та допустимі докази оплати за надані житлово-комунальні послуги за вказаною адресою за спірний період часу самостійно, а відтак позов підлягає задоволеню.

Відповідно ч.1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується ст. 141 ЦПК України, зокрема якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 цієї статті).

Згідно п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема інваліди I та II груп.

Відповідно до пенсійного посвідчення серії № НОМЕР_1 позивач є інвалідом II групи, а тому звільнений від сплати судового збору.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що позивача як інваліда ІІ групи звільнено від сплати судового збору, суд дійшов висновку, що з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3028,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 41 Конституції України, ст.ст. 11, 15, 16, 322 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76-84, 89, 259, 260, 263-265, 280, 289, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання : АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 ) вартості сплачених житлово-комунальних послуг, що становить 24 880,34 (двадцять чотири тисячі вісімсот вісімдесят ) грн. 34 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання : АДРЕСА_3 ) на користь на користь держави судовий збір у розмірі 3028,00 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вищевказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення суду складено 12.05.2025р.

Суддя: К.О. Далеко