Справа № 216/4014/22 Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л. Ю.
Провадження № 22-ц/811/929/25 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

секретар судового засідання - Марко О. Р.,

з участю - представника позивача Іванової О. В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 06 листопада 2024 року у справі за позовом виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Криворізький міський центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, комунальний заклад «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Криворізької міської ради, Служба у справах дітей виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2022 року виконавчий комітет Центрально-Міської районної у місті ради звернувся до суду з позовом, в якому просив позбавити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_4 , передати її органу опіки та піклування для подальшого її влаштування; стягнути з відповідачів аліменти на утримання дитини в розмірі частини з усіх видів доходів але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на користь державного закладу, в якому буде перебувати дитина або опікуна.

Позов обґрунтовано тим, що відповідачі є батьками малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка перебуває на обліку на підставі акту органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та тимчасово влаштована до комунального закладу «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Криворізької міської ради (далі - КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» КМР). З матір`ю дитини спеціалісти служби у справах дітей виконкому районної у місті ради проведено профілактично-роз`яснювальну роботу 22 грудня 2021 року, однак остання повідомила, що не проживає з дитиною більше ніж півроку, не має постійного місця проживання та доходу і не буде забирати доньку до себе. З батьком дитини спеціалісти служби також провели профілактично-роз`яснювальну бесіду 28 грудня 2021 року, попереджено про адміністративну та кримінальну відповідальність за неналежне виконання батьківських обов`язків, останній пояснив що має намір забрати доньку до себе однак не має паспорта громадянина України. В подальшому батько не подав до служби повний пакет документів, не надав доступу до житла, неодноразово з`являвся у службу в п`яному вигляді. Востаннє до них з`являвся у 2022 році. Згідно характеристики Криворізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 15 ім. М. Решетняка родина ОСОБА_4 перебуває на шкільному обліку як сім`я, яка перебуває у складних життєвих обставинах. Дитина проживає з батьком який не приділяє її навчанню достатньо уваги, мати навчанням доньки взагалі не цікавиться. Також встановлено, що за медичною допомогою батько з дитиною звертався лише один раз - при проведенні профілактичного огляду перед школою. За клопотанням служби у справах дітей виконкому районної у місті ради інспекторами сектору ювенальної превенції ВП № 4 Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області на ОСОБА_2 та ОСОБА_3 складено адміністративні протоколи за статтею 184 КУпАП. Таким чином з метою захистів інтересів дитини позивач змушений звернутися до суду з даною позовною заявою про позбавлення батьківських прав відповідачів та одночасно стягнення з них аліментів на утримання доньки.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 06 листопада 2024 року позов задоволено.

Позбавлено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передано дитину органу опіки та піклування виконкому Центрально-Міської районної у місті ради для подальшого її влаштування.

Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , на користь державного закладу в якому буде перебувати дитина або опікуна, в розмірі частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з подальшою їх індексацією відповідно до закону, починаючи з 29 вересня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , на користь державного закладу в якому буде перебувати дитина або опікуна, в розмірі частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з подальшою їх індексацією відповідно до закону, починаючи з 29 вересня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду оскаржив виконавчий комітет Центрально-Міської районної у місті ради, подавши в березні 2015 року апеляційну скаргу, в якій просить рішення Сокальського районного суду Львівської області від 06 листопада 2024 року змінити, виключивши з резолютивної частини рішення слова: «передати дитину органу опіки та піклування виконкому Центрально-Міської районної у місті ради для подальшого її влаштування», в решті рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції передаючи дитину відповідачів органу опіки та піклування виконкому Центрально-Міської районної у місті ради для подальшого її влаштування не звернув уваги, що орган опіки та піклування, яким є служба у справах дітей є лише структурним підрозділом виконкому районної у місті ради. Відтак, вони не можуть бути третьою особою у справі, якій передано дитину для подальшого її влаштування. Вказують і на те, що в матеріалах справи відсутній висновок виконкому Центрально-Міської районної у місті ради щодо можливості позбавлення батьківських прав відповідачів. Зазначають, що відповідачка ОСОБА_2 знята з реєстрації місця проживання на території Центрально-Міського району м. Кривий Ріг. Малолітня ОСОБА_4 з грудня 2023 року перебуває на обліку дітей у службі у справах дітей Саксаганської районної у місті ради, а фактично знаходиться у КЗ Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» КМР, що територіально розташований у Саксаганському районі м. Кривого Рогу. Зазначене свідчить, що служба у справах дітей виконкому Центрально-Міської районної у місті ради позбавлена законних підстав для взяття малолітньої дитини на первинний облік з подальшим її влаштуванням.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів в апеляційному порядку не оскаржується, в цій частині його апеляційний перегляд не здійснюється.

Аналіз змісту апеляційної скарги свідчить, що особа, яка її подала, просить виключити з резолютивної частини оскарженого рішення висновки щодо передачі дитини для подальшого її влаштування органу опіки та піклування - виконкому Центрально-Міської районної у місті ради.

Згідно зі частиною шостою статті 56 ЦПК України органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне.

Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Згідно зі частиною першою статті 11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» органами опіки та піклування є районні, районні у містах Києві та Севастополі місцеві державні адміністрації, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад.

Згідно з частиною третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї; ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частини перша, п`ята статті 5 СК України).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини сьомій статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У статті 3 Конвенції про права дитини (далі - Конвенція) визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, чергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави - учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину (стаття 19 Конвенції).

У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України).

Питання влаштування дитини, батьки якої позбавлені батьківських прав, врегульовано положеннями статті 167 СК України.

Частинною п`ятою цієї статті Кодексу визначено, що якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам, іншим родичам, мачусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування.

Тлумачення статті 4, частини першої статті 170 СК України дає змогу дійти висновку про те, що у разі неможливості (у тому числі, на час пред`явлення позову і вирішення справи) передати дитину родичам, дитина передається органу опіки та піклування для вжиття заходів щодо захисту особистих та майнових прав дитини й забезпечення тимчасового влаштування дитини. Зазначене повністю узгоджується із положеннями частини четвертої та п`ятої статті 167 СК України, згідно з якими, якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим; якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам, іншим родичам, мачусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування (див. постанову Верховного Суду від 03 травня 2022 року в справі № 308/12188/18).

Відповідні роз`яснення органам опіки та піклування надано Державним департаментом з усиновлення та захисту прав дитини у пункті 2 Листа від 24 лютого 2010 року № 4.1/6-49/630.

Також подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2020 року в справі № 473/1555/19.

Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» затверджено Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, положеннями якого не заборонено взяти дитину, позбавлену батьківського піклування на облік, а в подальшому влаштувати таку дитини до форм сімейного виховання службою у справах дітей за останнім місцем проживання дитини, її батьків або одного з них.

Як убачається з матеріалів справи, останнє місце проживання дитини та її матері було за адресою: АДРЕСА_1 , що відносить до території Централь-Міського району міста.

В подальшому зняття мами дитини з реєстрації за цією адресою не впливає на неможливість взяття дитини на облік саме органом опіки та піклування за такою адресою.

При цьому, колегія суддів враховує, що протягом усього часу розгляду справи судом першої інстанції, який тривав понад 2 роки, виконком Центрально-Міської у місті ради, представлений в суді службою у справах дітей, не заперечував проти передачі дитини цьому органу для подальшого її влаштування.

Наведеного не спростовує факт перебування дитини на обліку в службі дітей виконкому Саксаганської районної у місті ради, а також фактичне перебування (знаходження), проте тимчасове, дитини в КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей».

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність в матеріалах справи висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачів, складеного належним органом опіки та піклування, колегія суддів враховує, що такий був наданий виконавчим комітетом Центрально-Міської у місті ради на виконання ухвали Львівського апеляційного суду від 14 квітня 2025 року.

Саме по собі зазначення в позовній заяві про те, що третьою особою є служба у справах дітей виконкому Центрально-Міської у місті ради не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення спору, адже орган опіки та піклування, який за обставинами цієї справи є виконком Центрально-Міської у місті ради був представлений в суді належним представником - службою у справах дітей, яка повідомлялась місцевим судом про час та місце розгляду справи, що убачається з матеріалів справи.

Відтак, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення - без змін.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням висновку щодо результатів розгляду апеляційної скарги, підстави для розподілу (зміни розподілу) судових витрат, які пов`язані з розглядом справи в судах двох інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 06 листопада 2024 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Сокальського районного суду Львівської області від 06 листопада 2024 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич