Справа № 135/1362/24
Провадження № 2/135/56/25
19.05.2025 м. Ладижин Вінницька область
Ладижинський міський суд Вінницької області у складі:
головуючого судді: Волошиної Т.В.,
за участі секретаря судових засідань Глушко І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Ладижині Вінницької області заяву представника позивача адвоката Бодачевської Мирослави Володимирівни про ухвалення додаткового рішення про судові витрати, понесені за надання професійної правничої допомоги у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,
Позивачка ОСОБА_1 , реалізуючи своє процесуальне право, звернулася до суду з клопотанням про ухвалення додаткового рішення у справі про поділ спільного майна подружжя, яке стосується питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу. У своєму клопотанні вона вказує, що під час судового засідання 14 квітня 2025 року до початку дебатів заявила про намір подати відповідне клопотання, що відповідає вимогам ст. 246 ЦПК України. Позивачка зазначає, що з об`єктивних причин не мала змоги надати документи, що підтверджують понесені витрати на правничу допомогу, до моменту ухвалення рішення суду, оскільки остаточний розрахунок із адвокатом було здійснено лише після винесення рішення судом.
Позивачка вказує, що відповідач у даній справі категорично заперечував проти позовних вимог, надав письмовий відзив, ініціював виклик та допит свідків, що, у свою чергу, зумовило необхідність багатократної участі адвоката в судових засіданнях та активну процесуальну діяльність представника позивача. Саме з огляду на обсяг та складність наданої правничої допомоги позивачкою було понесено витрати на суму 19 000 грн, що підтверджується договором про надання правничої допомоги, додатковими угодами, актами приймання-передачі послуг та квитанціями про оплату від 01 жовтня 2024 року та 22 квітня 2025 року.
З посиланням на ч. 8 ст. 141 ЦПК України, позивачка обґрунтовує, що докази про понесені витрати подані в межах п`ятиденного строку після ухвалення рішення по суті спору, а тому можуть бути враховані судом під час вирішення питання про розподіл судових витрат у порядку ухвалення додаткового рішення відповідно до ст. 270 ЦПК України.
Позивачка просить суд врахувати, що понесені нею витрати є реальними, обґрунтованими, документально підтвердженими, прямо пов`язаними з розглядом справи та відповідають принципу розумності й необхідності. У зв`язку з цим вона просить суд ухвалити додаткове рішення та стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у повному обсязі 19 000 грн.
У судове засідання позивачка та її представник не з`явилися. Водночас від представника позивачки надійшла заява, в якій вона просить розглянути справу за її та позивачки відсутності, клопотання підтримує та просить його задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 , діючи через свого представника, подав заперечення проти клопотання позивачки про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу. У поданій заяві представник відповідача зазначив, що просить суд розглянути зазначене клопотання за відсутності як самого відповідача, так і його представника, при цьому викладена у заяві позиція підтримується у повному обсязі.
У запереченнях відповідач наголошує на неспівмірності заявленої до відшкодування суми витрат на правничу допомогу з обсягом, складністю та характером фактично наданих адвокатом послуг. Представник відповідача наголошує на тому, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду, зокрема у постановах у справах №?925/1545/20, №?824/9/22, №?127/9918/14-ц, №?755/9215/15-ц, №?357/8277/19, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу суд повинен враховувати не лише факт їх понесення, а й реальність, необхідність і розумність таких витрат у контексті конкретної справи.
Зокрема, відшкодування витрат на професійну правничу допомогу не повинно перетворюватися на джерело надмірного збагачення сторони, на користь якої стягуються такі витрати, і не має становити для неї додатковий спосіб отримання доходу. Цей підхід, як зазначено у позиції Верховного Суду, узгоджується також із практикою Європейського суду з прав людини, згідно з якою компенсації підлягають лише ті витрати, що були фактичними, неминучими та обґрунтованими (зокрема у справах «Іатрідіс проти Греції», «Лавентс проти Латвії» та ін.).
Відповідач звертає увагу на те, що у матеріалах справи відсутній детальний опис виконаних адвокатом робіт, зокрема не наведено, скільки саме процесуальних документів було складено, скільки участей у засіданнях відбулося, який обсяг аналізу матеріалів справи мав місце, тощо. Фактично заявлений до відшкодування гонорар у розмірі 19 000 грн не обґрунтовано ані обсягом, ані складністю правничих послуг, що надавалися. За твердженням відповідача, справа не була юридично чи фактично складною, а позиція позивача залишалася сталою, без значного навантаження на представника.
Крім того, враховуючи фінансовий стан обох сторін, відповідач вважає, що покладення на нього всіх витрат у повному обсязі є непропорційним та таким, що порушує баланс інтересів сторін, особливо в умовах, коли за ЦПК України та практикою ВС критеріями відшкодування судових витрат мають бути не лише формальні докази, а й аналіз змісту наданих послуг, їх значущість та необхідність для розгляду конкретної справи.
З огляду на викладене, відповідач просить суд при ухваленні додаткового рішення врахувати критерії співмірності, необхідності й обґрунтованості витрат та визначити справедливу суму, яка може бути стягнута в рахунок витрат на професійну правничу допомогу, з урахуванням фактичних обставин справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши позицію сторін, приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 270 ЦПК України, у зв`язку з неявкою сторін в судове засідання для розгляду заяви, судовий розгляд здійснюється без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Метою впровадження цього принципу пропорційності є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);
3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
За обставинами цієї справи не викликає сумнівів, що при розгляді справи в суді позивачу ОСОБА_1 надавалася професійна правова допомога адвокатом Бодачевською М.В. на підставі Договору про надання правової дороги за № б/н від 01 жовтня 2025 року та Додаткової угоди від 22 квітня 2025 року до вказаного Договору.
Представником позивача на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу надано належні та допустимі докази, а саме: Договір про надання правової дороги за № б/н від 01 жовтня 2025 року; розрахунок, згідно якого сума гонорару за надану правничу допомогу згідно Договір про надання правової дороги за № б/н від 01 жовтня 2025 року становить 4 000 грн; квитанцію до прибуткового касового ордеру № б/н від 25 жовтня 2024 про прийняття адвокатом від позивача 4 000 грн; Додаткову угоду від 22 квітня 2025 року до Договору від 01 жовтня 2025 року; розрахунок, згідно якого сума гонорару за надану правничу допомогу згідно Додаткової угоди від 22 квітня 2025 року до Договору від 01 жовтня 2025 року становить 15 000 грн; квитанцію до прибуткового касового ордеру № б/н від 22 квітня 2024 про прийняття адвокатом від позивача 15 000 грн.
Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Разом з тим, статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Зокрема, аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80) від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36) від 23.01.2014 у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» від 26.02.2015, у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
При визначенні обґрунтованого розміру витрат на правову допомогу необхідно враховувати наступні фактори: обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання доручення, ступінь складності та новизни правових питань, які стосуються доручення; вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом інших доручень або суттєво ускладнить їх виконання у звичайному часовому режимі; необхідність виїзду у відрядження; роль адвоката в досягненні гіпотетичного результату, якого бажає клієнт; професійний досвід, науково-теоретична підготовка, значні професійні здібності, тощо.
Жодний з цих факторів не має самодостатнього значення і вони підлягають врахуванню в їх взаємозв`язку щодо обставин кожного конкретного випадку.
Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Проаналізувавши кожну складову наданої адвокатом правової допомоги на предмет її обґрунтованості, розумності та співмірності, суд прийшов до наступних висновків.
Так, з вказаних вище наданих адвокатом документів слідує, що предметом наданої правничої допомоги є: пошук та аналіз судової практики з питань застосування законодавства у спірних правовідносинах, а також складання позовної заяви та засвідчення копій до неї, складання адвокатських запитів, складання клопотань, участь у судових засіданнях.
Спірні правовідносини між сторонами у справі виникли щодо поділу спільного майна подружжя.
Суд констатує, що адвокат Бодачевська М.В. безпосередньо приймала участь в судових засіданнях по вказаній справі, під час судового розгляду нею подавались клопотання, зокрема про витребування та доручення доказів. Стороною відповідача позовні вимоги не визнавались, подавався відзив, заявлялись клопотання про витребування доказів та виклик свідків, що потребувало зі сторони позивача в свою чергу пошуку та аналізу судової практики для дачі відповіді на аргументи другої сторони.
Водночас, керуючись принципами справедливості, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат та розумності їх розміру, тобто відповідністю понесених витрат, складності, обсягу та характеру наданої адвокатом допомоги, а також співмірності цих витрат із ціною, конкретних обставин справи, суд вважає, що визначений стороною позивача до відшкодування гонорар, є завищеним і не являється співмірним, обґрунтованим і пропорційним об`єму здійсненої роботи та наданої послуги, складності справи, а відтак приходить до висновку про часткове задоволення заяви та стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 15 000 грн.
Керуючись статтями 133, 137, 141, 246, 265, 270 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Заяву представника позивача - адвоката Бодачевської Мирослави Володимирівни про ухвалення додаткового рішення про судові витрати, понесені за надання професійної правничої допомоги у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354, ст. 355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст. 273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення складено та підписано суддею 19.05.2025.

Суддя