ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/337/25 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірського Б.О.,

суддів - Костіва О.З., Храпак Н.М.,

за участю секретаря - Гичко К.С.,

заявника та її представника

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/10419/24 за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від імені якого діє Гончарова Ксенія Валеріївна на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 грудня 2024 року (ухвалене суддею Братасюк В.М., дату складення повного рішення не зазначено) у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області, Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про встановлення фактів, що мають юридичне значення,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною заявою.

В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що вона з 10 липня 2004 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

У березні 2022 року після початку повномасштабного вторгнення переїхала в місто Тернопіль, залишивши всі документи у місті Лисичанськ Луганської області, яке з липня 2022 року перебуває в окупації російськими військами.

Вказувала, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 січня 2024 року в справі № 607/769/23 встановлено факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер 2023 року в місті Лисичанськ Луганської області.

Посилалася на те, що після встановлення факту смерті чоловіка, звернулася до Головного управління Пенсійного фонду в Тернопільській області (далі - ГУ ПФУ України в Тернопільській області) із заявою про перерахунок пенсії у зв`язку з переходом на пенсію по втраті годувальника за померлого чоловіка ОСОБА_3 , відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Однак їй було відмовлено в перерахунку пенсії з огляду на те, що вона та її померлий чоловік зареєстровані за різними адресами. Окрім цього, вказували, що нею не було долучено довідки про місце проживання (реєстрації), документів про перебування членів сім?ї на утриманні померлого годувальника, довідки про склад сім?ї померлого годувальника, трудової книжки та будь-яких інших документів, які б підтверджували страховий стаж і заробіток померлого годувальника тощо.

Також їй було роз?яснено, що для переходу на пенсію у зв?язку з втратою годувальника необхідно у судовому порядку встановити факт її перебування на утриманні померлого годувальника.

На підставі наведеного, просила встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 разом з чоловіком ОСОБА_2 , який помер у 2023 році в місті Лисичанськ, Луганської області. Також встановити факт її перебування на утриманні чоловіка, ОСОБА_2 , який помер у 2023 році в місті Лисичанськ, Луганської області.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 грудня 2024 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 , який помер у 2023 році, за адресою: АДРЕСА_1 , від 10 лютого 2004 року до 29 березня 2022 року.

Встановлено факт перебування ОСОБА_1 на утриманні її чоловіка ОСОБА_2 , який помер у 2023 році, від 10 лютого 2004 року до 29 березня 2022 року .

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ГУ ПФУ України в Луганській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені заяви ОСОБА_1 відмовити.

Звертає увагу, що після смерті чоловіка заявниця не втратила основне джерело для існування, оскільки ОСОБА_1 отримує пенсію в розмірі прожиткового мінімуму, установленого законом для осіб, які втратили працездатність, а також розмір пенсії заявниці є достатнім для забезпечення її основних потреб.

Вказує, що факт отримання заявницею доходу (пенсії) у розмірі, меншому від розміру пенсії померлого чоловіка, не може бути підставою для задоволення вимог, оскільки вказані обставини не дають підстав вважати її такою, що перебувала на утриманні померлого чоловіка.

Зазначає, що повне утримання є відсутність у члена сім?ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого, однак в матеріалах справи відсутнє будь-яке підтвердження такого перебування на утриманні померлого годувальника.

Наголошує, що заявниця та її померлий чоловік були зареєстровані за різними адресами, а саме ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 січня 2024 року в справі № 607/769/23. ОСОБА_4 відповідно до паспорта громадянина України з 11 листопада 2004 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

У березні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Балабан П.О. подав до Тернопільського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

Зазначає, що у березні 2022 року, після початку повномасштабного вторгнення росії в Україну, заявниця переїхала в місто Тернопіль, при цьому всі її документи залишились у рідному місті Лисичанськ Луганської області, яке з липня 2022 року перебуває в окупації.

Звертає увагу, що заявниця спільно проживала зі своїм чоловіком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 та за адресою АДРЕСА_1 .

Вказує, що основним і постійним джерелом засобів до існування для заявниці була допомога з боку померлого чоловіка, з яким вони проживали однією сім?єю та вели спільне господарство. Чоловік заявниці отримував пенсію у значно більшому розмірі, ніж пенсія заявниці. Переїзд до міста Тернопіль був вимушений, оскільки подальше проживання на окупованій території ставило під загрозу її життя та здоров?я, чоловік при цьому прийняв рішення залишитись в місті Лисичанськ та наглядати за спільно нажитим майном.

Наголошує, що при переїзді ОСОБА_1 , а саме 29 березня 2022 року, ОСОБА_2 передав дружині всі свої заощадження, цінні речі та до смерті постійно підтримував її фінансово.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - адвокат Балабан П.О. проти доводів апеляційної скарги заперечили, просять залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Крім того в судовому засідання ОСОБА_1 пояснила, що в період з 10 липня 2004 року і до 29 березня 2022 року вона спільно проживала зі своїм чоловіком ОСОБА_2 спочатку у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , а в подальшому переїхали в будинок за адресою АДРЕСА_1 , де здійснювали догляд за батьками похилого віку, вели спільне господарство, обробляли землю, вирощували домашню птицю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, вимог апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебувала в шлюбі з ОСОБА_2 з 10 липня 2004 року, що вбачається із свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 11).

Згідно з довідкою Управління соціальної політики Тернопільської міської ради від 25 липня 2022 року № 6117- заявниця ОСОБА_1 взята на облік як внутрішньо переміщена особа, фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 (а.с. 104).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 січня 2024 року в справі № 607/769/24 було встановлено факт смерті ОСОБА_2 , який помер 2023 року в місті Лисичанськ, Луганської області (а.с. 30-34).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 08 лютого 2024 року ОСОБА_2 помер в 2023 році в місті Лисичанськ, Луганської області (а.с. 10).

12 лютого 2024 року заявниця звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області із заявою про перерахунок пенсії у зв?язку з переходом на пенсію по втраті годувальника за померлого чоловіка ОСОБА_2 .

Рішенням органу Пенсійного фонду № 21 від 19 лютого 2024 року ОСОБА_1 було відмовлено в перерахунку пенсії (а.с. 18-20).

Згідно з довідок про доходи № 4555 8955 4505 2512 від 08 травня 2024 року та № 6820 86 від 07 березня 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 отримує пенсію за віком, яка станом на 01 березня 2024 року становить 4 931, 33 грн. (а.с. 21, 23).

Згідно з розрахунку ГУ ПФУ в Луганській області стажу та заробітної плати померлого ОСОБА_2 вбачається, що його середньомісячний заробіток становив 21 116, 55 грн. (а.с. 24-29).

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що допомога надавалась ОСОБА_2 своїй дружині систематично, носила постійний характер та була її основним джерелом для належного існування, що свідчить про перебування заявниці на утриманні ОСОБА_2 до дня його смерті.

Також, суд першої інстанції зазначав, що та обставина, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані за різними адресами не може бути підставою для відмови в встановленні факту перебування на утриманні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частиною 1 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. При вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що: за загальним правилом право на пенсію в разі смерті годувальника мають непрацездатні члени сім`ї годувальника, які були на його утриманні (ст.37 Закону України «Про пенсійне забезпечення»); для встановлення факту перебування на утриманні з метою оформлення права на спадщину необхідно, щоб утриманець був непрацездатним на день смерті спадкодавця і перебував на утриманні останнього незалежно від родинних чи шлюбних відносин з ним (ст.531 Цивільного Кодексу України) не менше одного року; для встановлення факту перебування на утриманні при відшкодуванні шкоди в разі втрати годувальника не має значення чи знаходився непрацездатний утриманець в родинних чи шлюбних відносинах з годувальником (статті 456, 457, 461 ЦК).

Таким чином, встановлення певних фактів має на меті підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 червня 2024 року у справі № 753/21178/21 та від 11 вересня 2024 року № 335/4669/23.

Суд вправі встановлювати лише такі факти, які за своїми ознаками є юридичними фактами. Об`єктом судового захисту у цьому випадку є охоронюваний законом інтерес, тобто обставини, від встановлення наявності або відсутності яких у особи може виникнути, змінитися або припинитися певне суб`єктивне право.

У справі, яка переглядається апеляційною інстанцією, ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту її постійного проживання разом з чоловіком ОСОБА_2 , який помер у 2023 році в місті Лисичанськ, Луганської області. Також щодо встановлення факту її перебування на утриманні чоловіка, ОСОБА_2 ..

Вказувала, що встановлення зазначеного юридичного факту необхідно їй для переходу з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника - чоловіка ОСОБА_2 ..

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні.

Непрацездатними членами сім`ї вважаються батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», або є особами з інвалідністю.

Статтею 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що при вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що за загальним правилом право на пенсію в разі смерті годувальника мають непрацездатні члени сім`ї годувальника, які були на його утриманні.

Згідно зі статтею 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення» члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію.

Факт перебування фізичної особи на утриманні померлого, має значення для переходу на пенсію в разі втрати годувальника, яку може бути призначено за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалась утриманцю, була постійним і основним джерелом засобів до існування навіть, коли утриманець (заявник) мав заробіток, одержував пенсію, стипендію тощо.

Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого.

Якщо окрім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з липня 2004 року перебували у шлюбі і до березня 2022 року спільно проживали однією сім`єю і померлий виконував обов`язок щодо утримання своєї дружини, що носив постійний характер та був основним джерелом для її існування, розмір пенсії померлого ОСОБА_2 значно перевищуав розмір пенсії заявниці ОСОБА_1 , що судом першої інстанції було враховано та порівняно при обґрунтуванні свого висновку про задоволення заяви.

Тому, доводи апеляційної скарги про те, що розмір пенсії ОСОБА_1 є достатнім для забезпечення своїх особистих потреб, у зв`язку з чим, заява не підлягає задоволенню, не заслуговують на увагу, оскільки не є обґрунтованими.

Відповідно до положень частини третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Таким чином, одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні у разі, якщо основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Такий факт знайшов своє підтвердження під час судового розгляду.

Так, розміри доходів заявниці та її померлого чоловіка свідчать про те, що саме пенсія чоловіка була основним та постійним засобом існування сім`ї, а відтак слугувала його дружині систематичним джерелом грошової допомоги зі сторони чоловіка, який за життя взяв на себе обов`язок по її утриманню.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої інстанції прийшов до вмотивованого висновку щодо задоволення заяви ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, з якими погоджується колегія суддів, та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За вимогами пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дав вірну оцінку вищенаведеним обставинам та ухвалив судове рішення з правильним застосуванням норм матеріального права та норм процесуального права.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду в Луганської області - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 09 травня 2025 року.

Головуючий: Гірський Б.О.

Судді: Костів О.З.

Храпак Н.М.