ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2519/25 Справа № 201/7124/24 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2024 року (повний текст складено 14 листопада 2024 року у м. Дніпро) у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_2 через свого представника звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 05 вересня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань слідчими Першого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Полтаві було внесено відомості за ч. 2 ст. 364 КК України, кримінальне провадження № 0000811, щодо зловживання службовим становищем з боку службових осіб Держаудитслужби на території Дніпропетровської області, чим спричиняються тяжкі наслідки. Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням здійснювалось групою прокурорів Дніпропетровської обласної прокуратури. 08 вересня 2020 року слідчим ТУ ДБР у м. Дніпрі Смуком І.І. за погодженням з прокурором Дніпропетровської обласної прокуратури Науменком О.Ю. повідомлено позивачу ОСОБА_1 про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.

08 вересня 2020 року слідчими ТУ ДБР у м. Дніпрі було проведено обшук за місцем роботи позивача ОСОБА_1 у приміщенні КП «Еко Дніпро» та адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 11 вересня 2020 клопотання слідчого ТУ ДБР у м. Дніпрі про застосування запобіжного заходу задоволено частково та застосовано до підозрюваного ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час 22.00 години до 06.00 наступного дня; строком з 11 вересня 2020 року по 09 листопада 2020 року.

Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року, який залишено без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року, у справі № 204/8453/20, у кримінальному провадженні № 0811 від 05 вересня 2019 року: ОСОБА_1 визнано невинуватим в пред`явленому обвинуваченні за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2023 року по справі №204/8453/20 закрито касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року щодо ОСОБА_3 у зв`язку з відмовою від касаційної скарги.

Виправдувальним вироком суду від 07.02.2022 року було встановлено, що пред`явлення позивачу ОСОБА_1 підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2. 367 КК України, в рамках кримінального провадження № 0000811 від 05 вересня 2019 року, застосування до нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту у нічний час у період з 11 вересня 2020 року по 09 листопада 2020 року та пред`явлення ОСОБА_1 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України було незаконним, оскільки вказані дії проводились не уповноваженими органами та з недотриманням належної процедури.

Таким чином вважав, що на підставі ст. 56, 62 Конституції України, статтях 23, 1167, 1176 ЦК України позивач має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок держави у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 зазнав душевних переживань, втратив авторитет серед оточення, зазнав надзвичайного впливу, що призвів до глобальної зміни його життєвого укладу через безпідставне кримінальне переслідування протягом 19 місяців та 20 днів.

Просив стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України компенсацію завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури моральної шкоди в розмірі 1 000 000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2024 року позовну заяву задоволено частково. Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів в безспірному порядку з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 000 грн., в задоволені решти позовних вимог відмолено. Судові витрати віднесено за рахунок держави.

В апеляційній скарзі Дніпропетровська обласна прокуратура просить змінити рішення суду першої інстанції від 13.11.2024 року в частині зменшення розміру відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди у відповідності до вимог ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» до 152 000 грн..

В обґрунтування посилалася на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, а також не відповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Зазначав, що судом першої інстанції правильно встановлено дати початку (08.09.2020 р.) і закінченняперіоду (28.02.2022 р.) перебування ОСОБА_1 під судом і слідством, однак неправильно розраховано розмір відшкодування моральної шкоди. Зокрема звертає увагу, що суд при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом у відповідності до положень ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» має виходити із розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи. Крім того мова в законі йде про відшкодування шкоди за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а не за кожен день. Враховуючи наведене вважає правильним наступний розрахунок 19 місяців х 8 000 грн = 152 000 грн.

Вважав, що позивачем у порушення положень чинного законодавства про відшкодування моральної шкоди, а також судової практики не надано належних та допустимих доказів спричиненої йому моральної шкоди, а суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення обмежився загальними фразами про глибину фізичних та душевних страждань, без наведення конкретних мотивів збільшив її до 500 000 грн., що порушує принципи цивільного судочинства.

Сторона не скористалась своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання з`явились представник Дніпропетровської обласноїпрокуратури Армашова І.М.,представник Державної казначейської служби України-Паращенко Ю.О., ОСОБА_1 та його представник адвокат Чоха К.О..

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено,що 05 вересня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань слідчими Першого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Полтаві було внесено відомості за ч. 2 ст. 364 КК України, кримінальне провадження № 0000811 щодо зловживання службовим становищем з боку службових осіб Держаудитслужби на території Дніпропетровської області, чим спричиняються тяжкі наслідки. Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням здійснювалось групою прокурорів Дніпропетровської обласної прокуратури.

08 вересня 2020 року слідчим ТУ ДБР у м. Дніпрі Смуком І.І. за погодженням з прокурором Дніпропетровської обласної прокуратури Науменком О.Ю. повідомлено позивачу ОСОБА_1 про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, а саме: злочинної недбалості, що виразилась у неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом громадським інтересам.

Також, 08 вересня 2020 року слідчими ТУ ДБР у м. Дніпрі було проведено обшук за місцем роботи позивача ОСОБА_1 у приміщенні КП «Еко Дніпро» адресою: АДРЕСА_2 . Крім того, 08 вересня 2020 року ТУ ДБР у м. Дніпрі, було проведено обшук за участю позивача ОСОБА_1 адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 11 вересня 202 клопотання слідчого ТУ ДБР у м. Дніпрі про застосування запобіжного заходу цілодобового домашнього арешту по кримінальному провадженню № 0811 від 05 вересня 2019 року задоволено частково; застосовано до підозрюваного ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час 22.00 години до 06.00 наступного дня; строком з 11 вересня 2020 року по 09 листопада 2020 року.

В подальшому у кримінальному провадженні № 0000811 від 05 вересня 2019 року 10 грудня 2020 року слідчим ТУ ДБР у м. Дніпрі Смуком І.І. складено обвинувальний акт, який затверджено прокурором Дніпропетровської обласної прокуратури Науменком Ю.О. за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України та за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України.

Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року по справі № 204/8453/20, описки у якому виправлено ухвалою того ж суду від 12 квітня 2023 року у справі № 204/8453/20, у кримінальному провадженні № 0811 від 05 вересня 2019 року: ОСОБА_1 визнано невинуватим в пред`явленому обвинуваченні за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року по справі № 204/8453/20 у кримінальному провадженні № 0000811 від 05 вересня 2020 року апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської обласної прокуратури залишено без задоволення; виправдувальний вирок Красногвардійського районного Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року відносно ОСОБА_1 за ч.2 ст. 367 КК України залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2023 року по справі №204/8453/20 закрито касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року щодо ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у зв`язку з відмовою від касаційної скарги.

Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року, який набрав законної сили, було встановлено, що слідчий орган, за яким визначено підслідність, так і прокурор, який здійснює процесуальне керівництво за цим органом, діяли поза межами своїх повноважень. Зібрані після 24 червня 2020 року у ході досудового розслідування докази, в тому числі протоколи обшуків від 08 вересня 2020 року є недопустимими на підставі ст. 86, п. 2 ч. З ст. 87 КПК України як такі, що зібрані (отримані) не уповноваженими особами (органом) у конкретному кримінальному провадженні, з порушенням установленого порядку. Проведення досудового розслідування з порушенням правил підслідності за процесуальним керівництвом прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури не мало породжувати такі правові наслідки, як повідомлення ОСОБА_1 08 вересня 2020 року про підозру, надання слідчим за дорученням не уповноваженого належним чином прокурора ОСОБА_6 доступу до матеріалів досудового розслідування. Отже, ОСОБА_1 висунуто обвинувачення без фактичного повідомлення про підозру, тобто без дотримання встановленої кримінальним процесуальним законом процедури з порушенням органом досудового розслідування правил підслідності та за фактичного відсутності повноважень у прокурора Дніпропетровської обласної прокуратури на здійснення процесуального керівництва у даному провадженні, який в подальшому затвердив обвинувальний акт.

Недотримання положень процесуального закону при повідомленні ОСОБА_1 про підозру, слід розглядати як відсутність такого повідомлення взагалі, що в свою чергу унеможливлювало й пред`явлення йому обвинувачення та складання відносно ОСОБА_1 за вказаних обставин обвинувального акту є грубим порушенням його права на захист.

Виправдувальним вироком суду, який набрав законної сили, було встановлено, що пред`явлення позивачу ОСОБА_1 підозри, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, в рамках кримінального провадження № 0000811 від 05 вересня 2019 року, застосування до нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту у нічний час у період з 11 вересня 2020 року по 09 листопада 2020 року та пред`явлення ОСОБА_1 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України було незаконним, оскільки вказані дії проводились не уповноваженими органами та з недотриманням належної процедури.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивачу в результаті незаконних дій органів прокуратури було завдано моральну шкоду, розмір якої, враховуючи ступінь негативного впливу на життя та свідомість позивача як факту безпідставного кримінального переслідування в цілому, так і фактів проведення у позивача обшуків і застосування до нього домашнього арешту зокрема, значні порушення життєвого укладу, характер та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, які поніс позивач через неможливість тривалого відновлення своїх прав та виходячи засади розумності і справедливості становить більше ніж мінімально гарантований державою розмір, а саме - 500 000 грн. та підлягає стягненню за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання таких коштів.

Із такими висновками суду першої інстанції можливо погодитись з огляду на наступне.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституція України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (61-18013сво18).

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (частини перша статті 1176 ЦК України).

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування ( постанова Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року в справі № 6-2203цс15).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) вказано, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 зазначено, що: «у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що

гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування».

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка зазначила що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування,суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судовим розглядом трохи більше 19 місяців. Виправдувальний вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року, набрав законної сили після перегляду в апеляційній інстанції 28 квітня 2022 року.

Враховуючи те, що за результатами судового розгляду було винесено виправдувальний вирок, який апеляційною інстанцією було залишено без змін, позивач має право на відшкодування шкоди в силу положень пункту 2 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року в справі № 202/1722/19-ц (провадження № 61-8370св21) вказано, що: «положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода. Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Таким чином, відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього

слідства, прокуратури і суду. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

Суд першої інстанції з урахування конкретних обставин справи встановив, що завдана позивачу моральна шкода перевищує законодавчо встановлений мінімум, який може бути їй відшкодовано у судовому порядку.

Посилання апелянта на помилковий розрахунок мінімального розміру моральної шкоди, зроблений судом першої інстанції з огляду на її перевищення законодавчо встановленого рівня не заслуговує на увагу, оскільки не впливає на правильність прийнятого судом рішення.

Щодо порядку визначення більшого ніж встановлено законодавством розміру відшкодування моральної шкоди, то зазначене, враховуючи наведені вище норми матеріального права, практику Верховного Суду є правильним. При цьому суд першої інстанції, враховуючи конкретні обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про визначення розміру в 500 000 грн.

Зокрема слід звернути увагу, що ОСОБА_1 зазнав душевних переживань, втратив авторитет серед оточення, зазнав надзвичайного впливу, що призвів до глобальної зміни його життєвого укладу та завдав йому значних моральних страждань. Отже, враховуючи ступінь негативного впливу на життя та свідомість позивача як факту безпідставного кримінального переслідування в цілому, так і фактів проведення у позивача обшуків і застосування до нього домашнього арешту зокрема, значні порушення життєвого укладу, характер та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, які поніс позивач через неможливість тривалого відновлення своїх прав протягом 19 місяців.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги щодо зменшення розміру відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який вважає доведеним факт незаконності кримінального переслідування органом прокуратури ОСОБА_1 , відповідальність за що несе держава в силу ст. 1176 ЦК України, та вважає доведеним факт завдання позивачеві шкоди, яка безпосередньо наслідковим зв`язком пов`язана з безпідставними діями державних органів.

Зазначене узгоджується і з висновками, висловленими Верховним Судом від 26 січня 2022 року у справі №953/6561/20 провадження №61-922св21, а також з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі №465/6045/20 та від 06 березня 2023 року у справі № 607/22802/21.

Разом з цим, оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року у справі «Станков проти Болгарії» (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, § 62).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції досить розумно, виважено та справедливо визначено розмір шкоди, але він не є достатнім для встановлення сатисфакції порівняно з незаконними діями органів прокуратури та понесеною позивачем шкодою внаслідок таких дій відповідача.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, встановив правовідносини, що склалися між сторонами, й обґрунтовано визначив наявність підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди та її розмір.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового немає.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду.

Відповідний правовий висновок викладений, зокрема у постановах Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 201/9398/20 (провадження № 61-11520св21), від 03 серпня 2022 року у справі № 461/5201/19 (провадження № 61 2271св22), від 17 січня 2024 року у справі № 211/2832/19 (провадження № 61-9749 св 23).

У постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21), від 14 вересня 2022 року у справі № 415/1009/21 (провадження № 61-18055св21), від 07 грудня 2022 року у справі № 461/9982/19 (провадження № 61-4162св22) зазначено, що «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Проте суд першої інстанції на це уваги не звернув та помилково зазначив в резолютивній частині рішення відомості про суб`єкта його виконання.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції, ухваливши правильне по суті судове рішення, на вказане уваги не звернув та помилково зазначив у резолютивній частині рішення про компенсацію шкоди позивачеві за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби. Тому резолютивну частину рішення суду першої інстанції в частині стягнення грошової компенсації моральної шкоди в розмірі 500 000 грн належить змінити, виклавши в новій редакції.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись ст. ст. 368, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Резолютивну частину рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2024 року змінити, виклавши абзац другий в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на відшкодування моральної шкоди 500 000 (п`ятьсот тисяч) грн.».

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 травня 2025 року.

Судді: