УХВАЛА

13 травня 2025 року

м. Київ

справа № 2-3242/09

провадження № 61-5452ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

розглянув касаційну скаргу представника Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - Астапенкової Катерини Миколаївни, на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2025 року у проваджені за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ТОВ «Свеа Фінанс», про визнання незаконною бездіяльність та зняття арешту з майна,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив:

визнати незаконною бездіяльність Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра Південного міжрегіонального Управління міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - Відділ державної виконавчої служби) щодо не зняття арештів з усього майна заявника та заборон на його відчуження, накладених в рамках виконавчих проваджень № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, № НОМЕР_4 та № НОМЕР_5;

зобов`язати Відділ державної виконавчої служби зняти арешти з усього виду майна ОСОБА_1 та зняти всі заборони щодо його відчуження, накладенні в рамках вказаних виконавчих проваджень.

Скарга обґрунтована тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2009 року стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь АТ «Банк Форум» заборгованість за кредитним договором від 24 грудня 2007 року № 0412/07/03-Z у розмірі 1 317 363,00 грн та судовий збір у розмірі 1 730, грн, а всього 1 319 093 грн.

На виконання рішення суду було видано виконавчі листи, які звернуті до виконання, у зв`язку із чим Відділом державної виконавчої служби були відкриті виконавчі провадження № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, № НОМЕР_4 та № НОМЕР_5, а на майно боржника відповідними постановами накладено арешт.

В межах вказаних виконавчих проваджень державним виконавцем були винесені постанови про повернення виконавчих документів стягувачу. 16 грудня 2018 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська в справі № 2-3242/2009 року винесено ухвалу, якою замінено сторону виконавчого провадження: замість ПАТ «Банк «Форум» на ТОВ «Росвен Інвест Україна», яка згодом змінилась на ТОВ «Свеа Фінанс».

Сторона стягувача майнових претензій до боржника не пред`являла.

Оскільки арешти та заборони продовжують діяти, 12 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Відділу державної виконавчої служби із заявою про зняття арешту з усього виду майна боржника, проте, заявник отримав відмову в задоволенні заяви.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2024 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2025 року, скаргу задоволено.

Визнано дії Відділу державної виконавчої служби щодо не зняття арештів з усього майна ОСОБА_1 та заборон на його відчуження, накладених в межах виконавчих проваджень: № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, № НОМЕР_4 та № НОМЕР_5 протиправними.

Зобов`язано уповноважених осіб Відділу державної виконавчої служби зняти арешти з усього виду майна ОСОБА_1 та зняти всі заборони щодо його відчуження, накладенні у межах виконавчих проваджень: № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, № НОМЕР_4 та № НОМЕР_5.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту, накладеного державним виконавцем на майно боржника у виконавчому провадженні, відомості щодо якого відсутні в органу виконавчої служби у зв`язку із знищенням, є невиправданим втручанням у його право на мирне володіння майном з огляду на відсутність відкритого виконавчого провадження на час звернення заявника із вказаною скаргою, відсутність фактичних майнових претензій стягувача протягом тривалого часу.

Також суди врахували, що після повернення виконавчих листів стягувача, в подальшому, тобто більше ніж 8 років, виконавчий лист до виконання не звертався.

Апеляційний суд, залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, врахував висновки, викладені в постановах Верховного Суду у подібних правовідносинах, а саме: від 07 липня 2021 року у справі №2-356/12, від 03 листопада 2021 року у справі №161/14034/20, від 22 грудня 2021 року у справі №645/6694/15, від 01 лютого 2023 року № 206/2832/21.

У травні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника Відділу державної виконавчої служби - Астапенкової Катерини Миколаївни, на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2025 року.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовити.

Касаційна скарга мотивована необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі №2-356/12, від 03 листопада 2021 року у справі №161/14034/20, від 22 грудня 2021 року у справі №645/6694/15 та застосованих апеляційним судом.

Вказаний довід обґрунтовано тим, що той факт, що у стягувача відсутні майнові претензії до боржника, якщо стягувач тривалий час повторно не пред`являє виконавчий документ до примусового виконання, за умови відсутності у виконавця підстав для винесення окремої постанови про стягнення виконавчого збору та на її підставі відкрити окреме виконавче провадження, не може бути підставою для ухилення боржника від сплати виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

На переконання заявника, суди попередніх інстанцій неправильно застосували положення пунктів 2, 5 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції на момент вчинення виконавчих дій, оскільки вказана норма не передбачала наслідок повернення виконавчого документа, зняття арешту та вилучення обтяжень.

Також, вказує, що з Витягів з спецрозділу Автоматизованої системи виконавчого провадження щодо виконавчих проваджень № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, № НОМЕР_4, крім виконавчого провадження № НОМЕР_5, виносились постанови про стягнення з боржника виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, доказів сплати цих витрат боржником суду не надано.

Вважає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11 щодо відсутності у державного виконавця прямого обов`язку знімати арешт з майна боржника в разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Судами встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2009 року в справі № 2-3242/09 стягнено солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форум» заборгованість за кредитним договором від 24 грудня 2007 року № 0412/07/03-Z в розмірі 1 317 363,00 грн та судовий збір у розмірі 1 730,00 грн, а всього 1 319 093,00 грн.

Згідно Автоматизованої системи виконавчого провадження (спец розділ) встановлено, що на примусовому виконанні у Відділі державної виконавчої служби перебували виконавчі провадження за якими на майно боржника ОСОБА_1 був накладений арешт, а саме: у період з 12 червня 2013 року до 22 квітня 2014 року перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3242/09, виданого 20 липня 2012 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська. Державним виконавцем 22 квітня 2014 року на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення.

У період з 14 липня 2014 року до 04 грудня 2014 року перебувало виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3242/09 від 20 липня 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форум» заборгованості у розмірі 1 319 093,00 грн. Державним виконавцем 22 липня 2015 року на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення.

У період з 05 березня 2015 року до 22 липня 2015 року перебувало виконавче провадження № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3242/09 від 20 липня 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форум» заборгованості у розмірі 1 319 093,00 грн. Державним виконавцем 22 липня 2015 року на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення.

У період з 17 лютого 2016 року до 22 серпня 2016 року перебувало виконавче провадження № НОМЕР_4 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3242/09 від 20 липня 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форум» заборгованості у розмірі 1 319 093,00 грн. Державним виконавцем 22 серпня 2016 року на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення;

У період з 03 жовтня 2016 року до 21 грудня 2016 року перебувало виконавче провадження № НОМЕР_5 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3242/09 від 20 липня 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форум» заборгованості у розмірі 1 319 093,00 грн. Державним виконавцем 21 грудня 2016 року на підставі пункту 5 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення.

Згідно з відомостями Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на все нерухоме майно боржника ОСОБА_1 на підставі: 1) постанови державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Євдокименко Є. В. про відкриття виконавчого провадження було накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, серія та номер: ВП № НОМЕР_1, виданої 12 серпня 2013 року; 2) постанови державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Семенченко В. О. про відкриття виконавчого провадження, було накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, серія та номер: ВП № НОМЕР_3, виданої 05 березня 2015 року; 3) постанови державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Демської Г. С. про відкриття виконавчого провадження було накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, серія та номер: ВП № НОМЕР_4, виданої 05 липня 2016 року.

Згідно довідки АТ «УкрСиббанк» від 03 січня 2024 року № 11/131, виданої ОСОБА_1 , як боржникові, станом на 03 січня 2024 року за його рахунками діють арешти згідно наступних постанов: 1) постанови про арешт коштів від 18 липня 2013 року, виконавчий лист №2-3242/09 від 20 липня 2012 року, 2) постанови про арешт коштів від 13 березня 2015 року, виконавчий лист №2-3242/09 від 20 липня 2012 року.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (частина 2 статті 451 ЦПК України).

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі 20 липня 2012 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська виконавчого листа № 2-3246/09 та пред`явлення його до виконання були врегульовані Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV), який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.

За змістом статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Згідно з пунктами 2, 5 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина п`ята статті 47 Закону № 606-XIV).

Пунктом 8 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Згідно з частиною другою статті 50 Закону № 606-XIV у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону № 606-XIV виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року

№ 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

Згідно з пунктом 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону

№ 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом 05 жовтня 2016 року виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

За частинами першою, другою, пунктом 1 частини четвертої статті 12 Закону

№ 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Враховуючи викладене, оскільки виконавчі листи від 20 липня 2012 року № 2-3242/09, на підставі яких відкрито виконавчі провадження № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, № НОМЕР_4 та № НОМЕР_5 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форум» суми боргу за договором кредиту в розмірі 1 319 093 грн, постановами органу державної виконавчої служби від 22 квітня 2014 року, від 22 липня 2015 року, від 22 серпня 2016 року, від 21 грудня 2016 року були повернуті стягувачу, то повторно пред`явити їх до виконання стягувач міг до 21 грудня 2019 року.

Судами встановлено та доводами касаційної скарги не спростовано, що після повернення стягувачу виконавчих документів, він повторно не пред`являв їх до примусового виконання, строки пред`явлення виконавчого документа спливли,

будь-яких претензій майнового чи немайнового характеру у стягувача до відповідача ОСОБА_1 немає.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17 (адміністративне провадження № К/9901/20268/18) зазначено про те, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В постановах Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17, від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц, від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц, від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09, від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц, від 28 серпня 2024 року у справі № 947/36027/21, викладено правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Враховуючи викладене, оскільки виконавчі листи від 20 липня 2012 року № 2-3242/09 повторно не пред`являлися до примусового виконання і строки його пред`явлення до виконання закінчилися 21 грудня 2019 року, то Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що збереження арештів та заборони відчуження майна, накладених державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржника ОСОБА_1 .

Такого висновку за подібних обставин дійшов Верховний Суд в справі № 757/18750/15-ц (постанова від 02 квітня 2025 року).

За наведених обставин, суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували положення частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Верховний Суд відхиляє довід касаційної скарги, що з Витягів з спецрозділу Автоматизованої системи виконавчого провадження щодо виконавчих проваджень № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, № НОМЕР_4, крім виконавчого провадження № НОМЕР_5, виносились постанови про стягнення з боржника виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, доказів сплати цих витрат боржником суду не надано, а тому дія арешту та заборона відчуження мають діяти й надалі, з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Отже, постанова про стягнення виконавчого збору виноситься після повернення виконавчого документа, яка виконується в порядку, встановленому Законом.

При цьому, слід зазначити, що відповідно до абзацу другого частини другої статті 25 Закону № 1404-VIII арешт на майно та кошти боржника вживався під час відкриття виконавчого провадження за заявою стягувача.

Тобто, арешт на майно та кошти боржника (на момент видачі 20 липня 2012 року виконавчих листів) вчинявся з метою забезпечення саме примусового виконання судового рішення і такий арешт знімався одночасно, зокрема в разі повернення виконавчого документа.

Законодавець відокремив процедурність виконання постанови про стягнення виконавчого збору, яка виноситься державним виконавцем після повернення виконавчого документа, а отже накладений арешт на майно та кошти боржника, який вживався з метою примусового виконання судового рішення, не є тим заходом, який має забезпечувати постанови про стягнення виконавчого збору.

Оскільки, на час вчинення виконавчих дій в цій справі діяла імперативна норма частини другої статті 50 Закону № 606-XIV, відповідно до якої, у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника, державний виконавець під час повернення виконавчих листів від 20 липня 2012 року № 2-3242/09 22 квітня 2014 року, 22 липня 2015 року, 22 серпня 2016 року та 21 грудня 2016 року, в постановах про повернення виконавчих листів мав вирішити питання про зняття арешту з майна та коштів боржника ОСОБА_1 .

Враховуючи наведені норми права, а саме: Закону № 606-XIV, Закону № 1404-VIII, які визначають порядок дій державного виконавця під час повернення виконавчого документа та сталу судову практику Верховного Суду щодо застосування вказаних норм права, відсутні підстави для відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі №2-356/12, від 03 листопада 2021 року у справі №161/14034/20, від 22 грудня 2021 року у справі №645/6694/15 та застосованих апеляційним судом.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення норм права та не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки ґрунтуються на незгоді з обставинами, встановленими судами, зводяться до переоцінки судами доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга відділу державної виконавчої служби на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2025 року є необґрунтованою.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - Астапенкової Катерини Миколаївни, на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2025 року у проваджені за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ТОВ «Свеа Фінанс», про визнання незаконною бездіяльність та зняття арешту з майна.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Н. Ю. Сакара

О. В. Білоконь

О. М. Осіян