Справа № 128/4721/24
Провадження № 22-ц/801/1067/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Васильєва Т. Ю.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 рокуСправа № 128/4721/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя доповідач),

суддів Копаничук С. Г., Рибчинського В. П.,

розглянув у порядку письмового провадження справу № 128/4721/24 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 17.03.2025, ухвалене у складі судді Васильєвої Т. Ю. в приміщенні суду в м. Вінниця, повний текст рішення складено 17.03.2025, -

в с т а н о в и в :

28.11.2024 Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом (вх № 23897/24) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 3.02.2023 в сумі 70406,43 грн /а. с. 1 6/.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 3.02.2023 відповідач ознайомився з умовами кредитування позивача та підписав паспорт споживчого кредиту, після чого власноручно підписав Заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг та погодив умови кредитування (договір). На підставі укладеного договору відповідач отримав платіжний інструмент кредитну картку номер НОМЕР_1 , строк дії до 03/24, тип універсальна. Відповідач користувався кредитним лімітом, відповідно він є власником рахунку та держателем платіжного інструменту для здійснення операцій за рахунком. Відповідач користувався кредитним лімітом, повертав використану суму кредитного ліміту та сплачував відсотки за користування кредитним лімітом, але припинив надавати своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, у порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. Враховуючи, що строк повернення кредиту закінчився на 180-й день прострочення, то відповідно до умов договору, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань відповідача з погашення кредиту, сторони погодили нарахування процентів від суми неповернутого в строк кредиту, які встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості. У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 10.11.2024 має заборгованість 70406,43 грн, яка складається з: 56715,25 грн заборгованість за тілом кредиту; 13691,18 грн заборгованість за простроченими відсотками.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 17.03.2025 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 3.02.2023 в розмірі 70406,43 грн, з яких: 56715,25 грн заборгованість за тілом кредиту; 13691,18 грн заборгованість за простроченими відсотками. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 2422,40 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог; стягнути з позивача судові витрати понесені відповідачем у справі 3633,60 грн.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що відповідач не отримував копію позовної заяви; судом не враховано, що під час воєнного стану споживач звільняється від відповідальності по статті 625 ЦК України за неможливість виконання грошового зобов`язання; а також положення статті 617 ЦК України, відповідно до якої особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 7.04.2025 відкрито апеляційне провадження у справі № 128/4721/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 17.03.2025 та надіслано учасникам справи копію апеляційної скарги, роз`яснено право подати відзив на апеляційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 360 ЦПК України (з наданням доказів надсилання (надання) копії відзиву та доданих до нього документів заявнику) у 5-денний строк з моменту отримання копії цієї ухвали.

Копію ухвали від 7.04.2025 отримано АТ КБ «ПриватБанк» 9.04.2025, про що свідчить довідка про доставку електронного документа.

У строк встановлений судом відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Щодо розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 17.03.2025 у справі з ціною позову 70406,43 грн, що є менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (90840 грн).

Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції частково не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

3.02.2023 ОСОБА_2 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, якою визначено основні умови кредитування, а саме відкриття відновлювальної кредитної лінії зі встановленим лімітом кредитування, строком на 12 місяців з пролонгацією, встановлено процентну ставку, а саме 42 % річних для карти Універсальна, відповідачем погоджено інформацію щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача та порядок повернення кредиту, в тому числі шляхом здійснення щомісячних мінімальних платежів, наслідки прострочення виконання та/або невиконання зобов`язань за договором, також відповідач підписав анкету заяву клієнта фізичної особи про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 31.01.2020, а також паспорт споживчого кредиту від 02.03.2023, яким погодив надання кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії /а. с. 32 37, 38 40/.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н від 3.02.2023 розмір заборгованості ОСОБА_1 станом на 10.11.2024 становить 70406, 43 грн, з яких: 56715,25 грн заборгованість за тілом кредиту; 13691,18 грн заборгованість за простроченими відсотками. Нарахування процентів за користування кредитом здійснювалося відповідно до умов договору з відсотковою ставкою в 42 % річних. Нарахування відсотків на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України не здійснювалось. Проценти нараховано позивачем за період з 1.03.2023 по 10.11.2024 /а. с. 16 21/.

На аркуші справи 22 31 знаходиться виписка АТ КБ «ПриватБанк» за договором № б/н за період з 1.03.2023 до 10.11.2024, з якої вбачається рух коштів по рахунку та використання відповідачем кредитних коштів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є доведеними. Жодних доказів нарахування відповідачу заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів від простроченої суми, відповідно до ст. 625 ЦК України, матеріали справи не містять, а перебування відповідача на обліку в ТЦК та СП не є підставою для списання боргу за простроченим тілом кредиту та процентами за користування кредитними коштами. Сума заборгованості визначена на підставі наданих позивачем доказів нарахування боргу за договором, які відповідачем не спростовано.

Висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по простроченим відсоткам зроблено за неповного з`ясування обставин справи, неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, з огляду на наступне.

Щодо доведеності укладання кредитного договору № б/н від 3.02.2023 та заборгованості в розмірі 56715,25 грн за тілом кредиту.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про доведеність позивачем укладення з відповідачем кредитного договору № б/н від 3.02.2023 та заборгованості по тілу кредиту в розмірі 56715,25 грн, що підтверджується випискою по рахунку відповідача /а. с. 22-31/.

Щодо доведеності позивачем заборгованості по кредитному договору № б/н від 3.02.2023 в розмірі 13691,18 грн за простроченими відсотками.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У постанові Верховного Суду від 09.01.2020 у справі № 643/5521/19 зазначено, що: «в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

АТ КБ «ПриватБанк» в позовній заяві фактичними підставами позовних вимог зазначило те, що строк кредитування відповідача становить 12 місяців з пролонгацією (п.1.2 договору); процентна ставка, відсотків річних 42 % (п. 1.3 договору); проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 60,00 % (п.1.5 та п.2.1.1.2.12 договору); на підставі укладеного договору відповідач отримав платіжний інструмент кредитну картку номер НОМЕР_1 , строк дії 3/24, тип Універсальна; у разі порушення відповідачем зобов`язань з погашення заборгованості по кредиту протягом 180-ти днів з моменту виникнення таких порушень, на підставі ст. ст. 212, 611, 651 ЦК України терміном повернення кредиту встановлюється 1801 день з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту. На 180-й день з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту клієнт зобов`язаний повернути банку кредит, проценти за користування кредитом, неустойку, та виконати інші зобов`язання за договором в повному обсязі. (пункт 2.1.1.3.5 договору) /а. с. 1-6/.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н від 3.02.2023 розмір заборгованості ОСОБА_1 станом на 10.11.2024 по простроченим відсоткам становить 13691,18 грн. Нарахування процентів за користування кредитом здійснювалося відповідно до умов договору за відсотковою ставкою в 42 % річних. Нарахування відсотків на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України у розрахунку не здійснювалось. Заборгованість по простроченим відсоткам нараховано позивачем за період з 1.03.2023 по 10.11.2024 /а. с. 16 21/, тобто і після закінчення строку дії картки, дія якої закінчилася березень 2024 року. Доказів пролонгації строку дії кредитного договору позивачем не надано.

За таких обставин позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості по простроченим відсоткам в розмірі 42 % річних з квітня 2024 року не ґрунтуються на вимогах закону та є безпідставними. Колегія суддів вважає доведеним розмір заборгованості про простроченим процентам в сумі 2056,85 грн (зазначений в розрахунку станом на 31.03.2024 /а. с. 21/), нарахований в межах строку дії договору відповідно до п. 1.3 договору, виходячи з процентної ставки 42 % річних.

Відповідачем не надано власного розрахунку на спростування позовних вимог в частині нарахування заборгованості по простроченим відсоткам.

Щодо посилання в позовній заяві на (фактичні та правові) підстави позовних вимог положення частини другої статті 625 ЦК України апеляційний суд вважає, що в цій частині відсутні також правові підстави для стягнення заборгованості по процентам на підставі статті 625 ЦК України, оскільки у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

У постанові ВС від 18.10.2023 в справі № 706/68/23 зазначено, що на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України.

Колегія суддів вважає, що аргументи апеляційної скарги ОСОБА_2 в цій частині є безпідставними з огляду на те, що судом першої інстанції не стягувалися відсотки на підставі положень ст. 625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги положення статті 617 ЦК України, відповідно до якої особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили, апеляційний суд відхиляє, адже зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Верховний Суд у постанові від 2.04.2024 у справі № 910/9226/23 зазначив, що надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.

Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (постанова Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 912/3323/20).

Разом з тим, форс-мажорні обставини мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін. Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Тобто мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність (схожий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18, від 30.11.2021 у справі № 913/785/17, від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21, від 30.05.2022 у справі № 922/2475/21, від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21).

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18, лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин (постанова Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21).

Посилання на наявність обставин форс-мажору використовується стороною, яка позбавлена можливості виконувати договірні зобов`язання належним чином, для того, щоб уникнути застосування до неї негативних наслідків такого невиконання. Інша ж сторона договору може доводити лише невиконання/неналежне договору контрагентом, а не наявність у нього форс-мажорних обставин (як обставин, які звільняють сторону від відповідальності за невиконання). Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору (постанови Верховного Суду від 15.06.2018 у справі № 915/531/17, від 26.05.2020 у справі № 918/289/19, від 17.12.2020 у справі № 913/785/17, від 30.11.2021 у справі № 913/785/17, від 7.06.2023 у справі № 906/540/22).

Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором № б/н від 3.02.2023 у визначений строк не виконав, зокрема, не сплатив заборгованість по тілу кредиту та по відсоткам, що свідчить про порушення прав позивача за кредитним договором. Відповідачем також не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між обставинами, на які посилається відповідач та неможливістю виконання зобов`язань, зокрема, в строк, визначений кредитним договором № б/н від 3.02.2023 .

Інші доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції. Позивачем до позовної заяви додано докази надіслання копії позовної заяви та доданих до неї документів відповідачу за адресою проживання /а. с. 44-46/ відповідно до частини сьомої статті 43 ЦПК України.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 1-4 частини першої статті 376 ЦПК України).

З огляду на зазначене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити, а саме : стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 3.02.2023 в розмірі 58772,10 грн, з яких: 56715,25 грн заборгованість за тілом кредиту; 2056,85 грн заборгованість за простроченими відсотками.

Щодо розподілу судових витрат, понесених сторонами в суді першої та апеляційної інстанцій. .

Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції зміні, рішення суду слід змінити в частині розподілу судових витрат враховуючи наступне.

При поданні позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 2422,40 грн.

При поданні апеляційної скарги відповідачем було сплачено судовий збір в розмірі 3633,60 грн.

Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено судом частково на 83,47 % (58772.10 х 100 : 70406,43); тобто розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача становить 2021,98 грн (2422,40 х 83,47 % = 2021,98); розмір судового збору за подання апеляційної скарги, що підлягає стягненню з позивача на користь відповідача становить 600,63 грн (3633,6х16,53 % = 600,63 грн).

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частина десята статті 141 ЦПК України).

Зважаючи на наведене, з відповідача слід стягнути на користь позивача різницю судових витрат в розмірі 1421,35 грн (2021,98 600,63=1421,35).

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 17.03.2025 змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 3.02.2023 в розмірі 58772,10 грн, з яких: 56715,25 грн заборгованість за тілом кредиту; 2056,85 грн заборгованість за простроченими відсотками.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1421 (одна тисяча чотириста двадцять одна) гривня 35 копійок.

В іншій частині рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 17.03.2025 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: С. Г. Копаничук

В. П. Рибчинський