П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2025 року

м. Рівне

Справа № 572/4211/24

Провадження № 22-ц/4815/653/25

Головуючий у Сарненському районному суді

Рівненської області: суддя Ведяніна Т.О.

Рішення суду першої інстанції проголошено

(повним текстом) о 09 год. 00 хв.

24 лютого 2025 року у м. Сарни

Сарненського району Рівненської області

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Андрошулік І.А.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

за участі: учасники справи та їх представники в судове засідання не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 24 лютого 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, інфляційних втрат і трьох процентів річних,

в с т а н о в и в :

У вересні 2024 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 494 210, 62 гривні боргу, 137 604, 40 гривень інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання за період з 08 жовтня 2021 року по 31 серпня 2024 року, 28 976, 68 гривень як трьох процентів річних за прострочення грошового зобов`язання за період з 08 жовтня 2021 року по 17 вересня 2024 року.

Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що він є власником нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 . У приміщенні розміщено магазин «Господар», де реалізовувались товари господарського призначення. Відповідно до трудового договору від 03 лютого 2016 року на посаді продавця непродовольчих товарів було працевлаштовано ОСОБА_2 , яка згодом виявила намір придбати у позивача цей магазин, про що 19 березня 2020 року між сторонами було укладено попередній договір купівлі-продажу.

За його умовами, сторони дійшли згоди щодо продажу ОСОБА_1 приміщення магазину із господарськими приміщеннями та земельною ділянкою у строк, не пізніше 31 грудня 2022 року, уклавши договір купівлі-продажу. Після цього між ними 01 травня 2020 року укладено договір оренди цього ж приміщення.

Договором оренди узгоджено, що орендодавець передає орендарю в строкове платне користування приміщення магазину «Господар» по АДРЕСА_1 , а орендар зобов`язовується вносити щомісячно плату за цим договором у розмірі 150 доларів США. Тоді ж ОСОБА_2 було передано і увесь товар, який на той час знаходився на реалізації в магазині, з умовою повернення його вартості орендодавцеві, а прибуток від його реалізації мав залишатись орендарю.

В зв`язку із невиконанням ОСОБА_2 умов договору в частині оплати коштів за користування приміщенням магазину 21 квітня 2021 року договір оренди розірвано. Після розірвання договору оренди здійснено інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей, за наслідками якої встановлено нестачу товарів на загальну суму 316 860 гривень, які обліковувались у гривнях, та на суму 409 доларів США щодо товарів, які обліковувались у доларах США, а всього на суму 327 629, 54 гривень.

Згодом син відповідача ОСОБА_3 у рахунок заборгованості добровільно повернув 26 500 гривень.

Оскільки заборгованість, що виникла через нестачу товарів, відповідачем не повернута, ОСОБА_1 звернувся із до суду з позовом про стягнення основної заборгованості, а також суму інфляційних втрат та суму трьох процентів річних.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 24 лютого 2025 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 327 629, 54 гривні матеріальної шкоди, 3 716, 13 гривень суми трьох процентів річних та 59 956, 75 гривень інфляційних втрат, а всього 391 302, 42 гривні.

Стягнуто із ОСОБА_2 в дохід держави 3 913, 02 гривні судового збору.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, що фактично полягало у порушенні норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права і невідповідності висновків суду обставинам справи, просить його скасувати, відмовивши у задоволенні позову повністю.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначалося про неврахування судом того, що вимоги позивача не підтверджуються належними і допустимими доказами. Так, визнаючи правомірність укладених договору оренди та попереднього договору купівлі-продажу, заявник заперечує проти виникнення та існування матеріальної шкоди. ОСОБА_1 не було подано документальних доказів, які вказували би факт приймання-передачі разом із магазином також і промислового товару, де було б наведено увесь його перелік, кількість, назву і вартість.

Не погоджувалася із актом інвентаризації товарно-матеріальних цінностей в магазині "Господар" як доказом вини у завданні йому шкоди шляхом нестачі товарно-матеріальних цінностей на суму 316 860 гривень та 409 доларів США. При цьому вона була відсутня при проведенні інвентаризації, на що звертала увагу суду.

Заперечувала проти товарного звіту №28 за час із 03 березня 2020 року по 14 березня 2020 року, оскільки ці записи зроблено не нею особисто, а іншою особою.

Також помилково оціненими судом є і записи результатів інвентаризації від 05 липня 2021 року, адже їх зроблено іншою особою, вони містять необґрунтовані цифри, не вказують про найменування товару, суми і дати прийняття, реалізації чи залишку.

Більше того, на час проведення інвентаризації заявник перебувала за межами України, про що свідчать відмітки у закордонному паспорті. Натомість її син ОСОБА_4 , бувши необізнаним із договірними зобов`язаннями між сторонами, підписав акт інвентаризації. не усвідомлюючи значення своїх дій. Тобто підписані ним документи не доводять наявності нестачі товарно-матеріальних цінностей, які стягнуто судом.

Вважає, що судом не застосовано до спірних правовідносин норми ст.ст. 130, 134, 1353, 138 КЗпП України, Переліку посад і робіт, що виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, обробки, продажу (відпуску) перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року №447/24, висновку Верховного Суду України у постанові від 25 квітня 2012 року №6-16цс12.

Отже, надані позивачем засоби доказування жодним чином не доводять вини відповідача у порушенні трудових обов`язків, завданні матеріальної шкоди, причинно-наслідкового зв`язку із між діями/бездіяльністю та наслідками, що настали.

Звертала увагу на хибність вирішення питання про стягнення судового збору.

У поданому відзиві ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником приміщення - будівлі магазину по АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки за цією ж адресою площею 0,045 га, кадастровий номер :01:001:0342.

Ці факти підтверджуються витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 грудня 2014 року та 30 грудня 2014 року та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 09 серпня 2016 року.

З трудового договору №2 від 03 лютого 2026 року видно, що ОСОБА_2 була працевлаштована ОСОБА_1 як найманий працівник на посаді продавця непродовольчих товарів. Договір розірвано 26 квітня 2021 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, тобто за згодою сторін.

19 березня 2020 року між сторонами укладено у простій письмовій формі попередній договір купівлі-продажу нежитлового приміщення та земельної ділянки, за умовами якого вони досягли домовленості щодо реалізації та продажу позивачем відповідачу нежитлової будівлі - приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташоване по АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки за цією ж адресою, не пізніше 31 грудня 2022 року, про що домовилися укласти відповідний договір купівлі-продажу.

01 травня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір оренди нежитлового приміщення, за умовами якого відповідач як орендар прийняла в строкове платне використання нежитлову будівлю - приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яке розташоване по АДРЕСА_1 . Відповідно до договору за орендоване приміщення орендар зобов`язалася сплачувати орендну плату, розмір якої становить 150 доларів США. Строк дії договору ними визначено у 2 роки 11 місяців, тобто до 01 квітня 2023 року.

01 травня 2020 року сторони склали акт прийому-передачі нежитлового приміщення, яким стверджували, що у порядку виконання договору оренди нежитлового приміщення орендодавець передав, а орендар прийняв приміщення магазину "Господар" по АДРЕСА_1 .

21 квітня 2021 року договір оренди між сторонами розірвано.

Вважаючи, що відповідачем порушуються суб`єктивні цивільні права позивача, що полягало у неповерненні вартості товару, який знаходився на реалізації в магазині, а прибуток від його реалізації мав залишатись орендарю, з огляду на що у нього виникло право на нарахування індексу інфляції та трьох процентів річних, у вересні 2024 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування 327 629, 54 гривні матеріальної шкоди, стягнення 137 604, 40 гривень інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання за час із 08 жовтня 2021 року по 31 серпня 2024 року і 28 976, 68 гривень суми трьох процентів річних за прострочення грошового зобов`язання за час із 08 жовтня 2021 року по 17 вересня 2024 року.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості вимог позивача, оскільки ОСОБА_1 надано належні і допустимі докази на підтвердження факту завдання йому 327 629, 54 гривні матеріальної шкоди відповідачем під час виконання договірних зобов`язань, а ОСОБА_2 презумпції винуватості у завданні шкоди спростовано не було.

Також судом ураховано, що відповідачем прострочено виконання грошового зобов`язання перед ОСОБА_1 , що призвело до нарахування інфляційних втрат за час із 08 жовтня 2021 року по 31 серпня 2024 року і суми трьох процентів річних за час із 08 жовтня 2021 року по 17 вересня 2024 року.

З огляду на обставини справи та вимоги закону з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 327 629, 54 гривні матеріальної шкоди, 137 604, 40 гривень інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання за час із 08 жовтня 2021 року по 31 серпня 2024 року і 28 976, 68 гривень суми трьох процентів річних за прострочення грошового зобов`язання за час із 08 жовтня 2021 року по 17 вересня 2024 року.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Згідно зі ст.ст. 11, 509, 526, 530, 598, 599, 610-612, 626-627, 629, 635, 657, 759-760, 762, 765, 782 ЦК України у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини;

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов`язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

За найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно негайно або у строк, встановлений договором найму.

Наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за найм речі протягом трьох місяців підряд.

Приходячи до переконання про скасування оскаржуваного рішення, колегія суддів бере до уваги, що спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу невиконання відповідачем зобов`язань за попереднім договором купівлі-продажу від 19 березня 2020 року та договором оренди нежитлового приміщення від 01 травня 2020 року.

Між тим, умови договору оренди нежитлового приміщення не містять будь-яких зобов`язань між сторонами, на існуванні та порушенні яких наполягав позивач, а саме, що в оренду ОСОБА_2 ним було передано разом із приміщенням магазину "Господар" також і товарно-матеріальні цінності на загальну суму 802 464, 14 гривень і облікованих в іноземній валюті на суму 1 310 доларів США.

Не зазначено про це і у акті прийому-передачі нежитлового приміщення від 01 травня 2020 року, що складений на виконання умов договору оренди.

Отже, грошового зобов`язання, що ґрунтувалося б на договорі оренди нежитлового приміщення, між ними не виникло та не існує, а тому це зобов`язання не може бути порушеним, а право ОСОБА_1 судовому захисту не підлягає.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12 червня 2019 у справі № 487/10128/14-ц (14-473цс18) виходила з того, що згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Цей принцип полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тому при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення Цивільного процесуального кодексу України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Щодо плати за попереднім договором купівлі-продажу від 19 березня 2020 року, то апеляційним судом враховується таке.

Відповідно до ст.ст. 215, 220 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі №401/3856/16-ц висновувано, що попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, у письмовій формі (ч. 1 ст. 635 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК України). Суд апеляційної інстанції встановив, що попередній договір, який підлягав нотаріальному посвідченню, був підписаний сторонами без додержання встановленої законом форми договору. З огляду на наведене Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на нікчемність попереднього договору.

Тому цивільним законодавством вимагається укладення попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна у тій самій формі, що і основний договір, тобто у письмовій формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням. Між тим, попередній договір між сторонами, що укладений 19 березня 2020 року, стосується наступної купівлі-продажу нежитлового приміщення магазину "Господар" по АДРЕСА_1 . Однак його вчинено ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у простій письмовій формі і без нотаріального посвідчення.

Тобто попередній договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 19 березня 2020 року є нікчемним і не створює жодних правових наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Отже, підстав для стягнення із відповідача на користь ОСОБА_1 несплачених грошових коштів на виконання цього попереднього договору не вбачається.

За цих обставин у відшкодуванні на користь позивача 327 629, 54 гривні матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_2 , слід відмовити.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки між сторонами відсутнє грошове зобов`язання, тому унеможливлюється і нарахування та стягнення позивачем інфляційних втрат і суми трьох процентів річних за прострочення його виконання.

Тому до задоволення не підлягають - як похідні вимоги від основної - і стягнення із відповідача на користь ОСОБА_1 137 604, 40 гривень інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання за час із 08 жовтня 2021 року по 31 серпня 2024 року і 28 976, 68 гривень суми трьох процентів річних за прострочення грошового зобов`язання за час із 08 жовтня 2021 року по 17 вересня 2024 року.

Відповідно до ст.ст. 12, 76-78, 95 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для скасування оскаржуваного рішення відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до застосування норм матеріального права, які не підлягали до застосування.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 24 лютого 2025 року скасувати.

ОСОБА_1 відмовити у задоволенні позову до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, інфляційних втрат і трьох процентів річних.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М.Ковальчук

С.С.Шимків