Справа № 145/872/21
Провадження № 22-ц/801/759/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ратушняк І. О.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 рокуСправа № 145/872/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Оніщука В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С. Г., Голоти Л. О.,

з участю секретаря судового засідання Кобенди Ю. О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та адвоката Зінченка Андрія Анатолійовича в інтересах ОСОБА_5 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 23 січня 2025 року, ухвалене у складі судді Ратушняка І. О. в залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про поділ майна.

Позов обґрунтовано тим, що з 06 серпня 1995 року по 27 листопада 2012 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 .

У шлюбі подружжя набуло таке майно:

- квартиру АДРЕСА_1 ;

- автомобіль «Лексус», д/н НОМЕР_1 ;

- будівлю адміністративного корпусу «В» з навісами «в», «в1» та огорожею по АДРЕСА_2 ; яку вони в подальшому переобладнали під житловий будинок з мансардою «М/В», верандою «в», терасою «в 1»;

- земельну ділянку кадастровий номер :02:001:0128 площею 0,4000 га для охорони здоров`я та соціальних послуг по АДРЕСА_2 ;

- земельну ділянку кадастровий номер :02:002:0218 площею 0, 1000 га несільськогосподарського призначення для комерційного використання по АДРЕСА_3 ;

- земельну ділянку кадастровий номер :02:002:0265 площею 0, 1779 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_3 ;

- незавершену будівництвом будівлю адміністративно - побутового комплексу літ «А» готовністю 8% та незавершену будівництвом будівлю столової по АДРЕСА_4 ;

- земельну ділянку площею 1,76 га для ведення особистого селянського господарства на території Сальницької сільської ради Калинівського району Вінницької області;

- 2/5 частини нежитлових приміщень по АДРЕСА_3 ;

- 100 % частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «АТП - 10565» Код , яке знаходиться по вул. Соборна, 98 в м. Гнівань Вінницької області.

У подальшому частина вказаного майна була подружжям поділена.

Так, рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 20 березня 2014 року у справі № 223/2163/2012 в порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_1 виділено:

- квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 469 311 грн;

- земельну ділянку площею 1,76 га для ведення особистого селянського господарства на території Сальницької сільської ради Калинівського району Вінницької області вартістю 143 889 грн.

ОСОБА_6 виділено:

- земельну ділянку площею 0,4000 га для охорони здоров`я та соціальних послуг по АДРЕСА_3 , вартістю 140 949 грн;

- 2/5 частини нежитлових приміщень по АДРЕСА_3 , вартістю 70 337 грн;

- автомобіль «Лексус», д/н НОМЕР_1 , вартістю 307 055, 70 грн.

Також вказаним рішенням стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 47 429, 15 грн грошової компенсації різниці між частками.

Водночас решта спільного майна не були предметом судового розгляду, не ділились та продовжувала залишатись у спільній сумісній власності.

Факт належності вищевказаного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_6 як колишньому подружжю підтверджується рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 20 березня 2014 року у справі № 223/2163/2012 та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер 241506363 від 22 січня 2021 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. За життя належним йому майном ОСОБА_6 не розпорядився.

Спадкоємцями першої черги за законом після нього є його мати ОСОБА_5 , дружина ОСОБА_2 та діти ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .

Оскільки між ОСОБА_1 та спадкоємцями ОСОБА_6 існує спір щодо прав на вказане майно, звернувшись до суду із цим позовом, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивачка просила:

- виділити їй та визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер :02:002:0218, площею 0,1000 га несільськогосподарського призначення для комерційного використання по АДРЕСА_3 , і земельної ділянки кадастровий номер :02:002:0265 площею 0,1779 га, для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_3 ;

- виділити їй та визнати за нею право власності на 1/2 частину будівлі адміністративного корпусу «В» з навісами «в», «в1» та огорожею по АДРЕСА_2 , а також незавершену будівництвом будівлю адміністративно-побутового комплексу означеного літерою «А» готовністю 8% та незавершеної будівництвом будівлі столової по АДРЕСА_4 ;

- виділити їй та визнати за нею право власності на 1/2 частину 1235/5000 частки будівель та споруд по АДРЕСА_5 , яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю «АТП - 10565» площею 1933,0 кв.м.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 23 січня 2025 року позов було задоволено та вирішено:

- виділити ОСОБА_1 та визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер :02:002:0218, площею 0,1000 га несільськогосподарського призначення для комерційного використання по АДРЕСА_3 , і земельної ділянки кадастровий номер :02:002:0265 площею 0,1779 га, для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_3 ;

- виділити ОСОБА_1 та визнати за нею право власності на 1/2 частину будівлі адміністративного корпусу «В» з навісами «в», «в1» та огорожею по АДРЕСА_2 , а також незавершену будівництвом будівлю адміністративно-побутового комплексу означеного літерою «А» готовністю 8% та незавершеної будівництвом будівлі столової по АДРЕСА_4 ;

- виділити ОСОБА_1 та визнати за нею право власності на 1/2 частину 1235/5000 частки будівель та споруд по АДРЕСА_5 , яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю «АТП - 10565» площею 1933,0 кв.м;

- скасувати заходи, накладені ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 27,08.2021 у справі №145/872/21 в забезпечення позову.

Також вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спірне майно належить подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності, а тому підлягає поділу.

Водночас місцевий суд не врахував покликання представників відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на пропущення ОСОБА_1 строків позовної давності, оскільки спірне майно було у володінні та користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_6 до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , а із позовом ОСОБА_1 звернулась до суду 16 червня 2021 року.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із таким рішенням, відповідачка ОСОБА_2 та адвокат Зінченко А. А. в інтересах відповідачки ОСОБА_5 подали апеляційні скарги, в яких посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 20 лютого 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Оніщук В. В., судді: Копаничук С. Г., Голота Л. О.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 21 лютого 2025 року матеріали справи витребувано із суду першої інстанції.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27 лютого 2025 року було залишено без руху апеляційну скаргу ОСОБА_2 , надано строк для усунення її недоліків.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 18 березня 2025 року було залишено без руху апеляційну скаргу адвоката Зінченка А. А. в інтересах ОСОБА_5 , надано строк для усунення її недоліків.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 25 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою адвоката Зінченка А. А. в інтересах ОСОБА_5 , надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 08 квітня 2025 року справу призначено до розгляду на 08 травня 2025 року о 10 год. 40 хв.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ОСОБА_2 у апеляційній скарзі зазначає, що дійсно спірне майно було набуте ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у шлюбі.

Однак суд першої інстанції помилкового не звернув уваги, що вказане майно було предметом спору між колишнім подружжям у межах справи № 223/2163/2012, від поділу якого ОСОБА_1 відмовилася, подавши у 2014 році заяву про зменшення позовних вимог. Ураховуючи, що тривалий час позивачка не вживала заходів стосовно поділу вказаного майна, про існування якого їй було достеменно відомо, при зверненні до суду із цим позовом у 2021 році вона пропустила строк позовної давності.

Водночас ОСОБА_1 не зазначає жодних поважних причин пропущення такого строку, а тому її поведінка є недобросовісною.

У своїй апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 посилається на пропущення ОСОБА_1 строку позовної давності.

Також вказує, що місцевий суд помилкового взяв до уваги змінені позовні вимоги ОСОБА_1 , адже зі змісту заяви видно, що позивачкою фактично змінено предмет позову. До того ж така заява була подана після закриття підготовчого провадження із порушенням процесуальних строків, передбачених ст. 49 ЦПК України.

Окрім того зазначає, що суд першої інстанції прийняв рішення щодо майна ТОВ «АТП - 10565», яке не було залучено до участі у справі, що є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Відзив на апеляційні скарги не надійшов.

В судовому засіданні представники відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 подані апеляційні скарги підтримали з посиланням на викладені у них підстави, а також надали відповідні пояснення.

Позивач ОСОБА_1 та її представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, при цьому подано заяву про розгляд справи у їх відсутність.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причин неявки не повідомили, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з 06 серпня 1995 року і по 27 листопада 2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 20 березня 2014 року у справі №223/2163/2012 (а. с. 16-18, том 1).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер 241506363 від 22 січня 2021 року у період шлюбу сторонами було набуто земельну ділянку кадастровий номер :02:002:0218, площею 0,1000 га несільськогосподарського призначення для комерційного використання по АДРЕСА_3 , земельну ділянку кадастровий номер :02:002:0265 площею 0,1779 га, для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_3 ; будівлю адміністративного корпусу «В» з навісами «в», «в1» та огорожею по АДРЕСА_2 , а також незавершену будівництвом будівлю адміністративно-побутового комплексу означеного літерою «А» готовністю 8% та незавершеної будівництвом будівлі столової по АДРЕСА_4 ; 1235/5000 частки будівель та споруд по АДРЕСА_5 , яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю «АТП - 10565» площею 1933,0 кв.м.

Набуття вказаних ділянок ОСОБА_6 у власність під час перебування у шлюбі з позивачкою підтверджується також копіями державних актів на землю від 13 листопада 2008 року та від 27 серпня 2010 року (а. с. 135,136, том 1).

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 20 березня 2014 року у справі №223/2163/2012 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. Вирішено виділити ОСОБА_1 та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 469 311 грн.; на земельну ділянку площею 1,76 га для ведення особистого селянського господарства на території Сальницької сільської ради Калинівського району Вінницької області вартістю 143 889 грн. Решту позовних вимог ОСОБА_1 залишено без задоволення. Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено: виділено ОСОБА_6 та визнано за ним право власності на земельну ділянку площею 0,4000 га для охорони здоров`я та соціальних послуг по АДРЕСА_2 , вартістю 140 949 грн.; на 2/5 частини нежитлових приміщень по АДРЕСА_3 , вартістю 70 337 грн.; на автомобіль «Lexus», д/н НОМЕР_1 вартістю 307 055, 70 грн; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 47 429,15 грн грошової компенсації різниці між частками.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, що підтверджується копіє свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (а. с. 54, матеріали про забезпечення позову).

Відповідно до висновку експерта №СЕ-19/102-23/2109-ОБ від 09 липня 2024 року (а. с. 198-248, том 1):

1. Ринкова вартість будівлі адміністративного корпусу літ. «В», загальною площею 169,5 м.кв. з навісами «в», «в1 « та огорожею № 1- № 4, (яка в подальшому переобладнана під житловий будинок з - мансардою «М/В», верандою «в», терасою «в1»), що розташована по АДРЕСА_2 , станом на момент проведення розрахунку 05.07.2024 становить: 3 329 733 гривні 00 копійок.

Вартість будівлі адміністративно-побутового корпусу літ. «А», незавершена будівництвом, готовністю 8% та будівлі столової літ. «Б», незавершена будівництвом, готовністю 8%, що розташовані по АДРЕСА_4 , станом на момент проведення розрахунків 5.07.2024 становить: 4 596 гривень 00 копійок.

2. Вартість 2/5 частин нежитлових приміщень, загальною площею 102, 1 м.кв. (приміщення №1 та № 2) в будівлі млина літ. «А», розташованого по АДРЕСА_3 , станом на момент проведення розрахунків 05.07.2024 становить: 109 857,00 грн.

Ринкова вартість земельної ділянки, кадастровий номер :02:002:0218, площею 0,1000 га, цільове призначення - для комерційного використання, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , станом на дату проведення розрахунків 05.07.2024, становить 297 315,00 грн.

Ринкова вартість земельної ділянки, кадастровий номер :02:002:0265, площею 0,1779 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , станом на дату проведення розрахунків 05.07.2024, становить 527 458,00 грн.

3. Ринкова вартість 1325/5000 частки будівель та споруд, загальною площею 1933,0 кв.м., які належать товариству з обмеженою відповідальністю «АТП-10565» на підставі Свідоцтва № 453 від 25.06.2007, що знаходяться по АДРЕСА_5 , станом на момент проведення розрахунків 05.07.2024 становить: 11 426 176,00 грн., у тому числі:

- будівлі контрольно-пропускного пункту літ. «А» площею 13,5 м.кв. - 79 800,00 грн,

- приміщень № 1-№6, №9-№20 в будівлі адміністративного корпусу літ. «Б» площею 308,0 м.кв - 1 820 622 грн,

- приміщень в будівлі профілакторії (гараж) літ. «В» з підвалом літ. «П/В» загальною площею 550,7 м.кв. - 3 255 248,00 грн.,

- будівлі майстерні літ. «Д» площею 439,5 м.кв. - 2 597 933,00 гривні,

- приміщень №5-№13 в будівлі агрегатного цеху літ. «І» площею 197,2 м2 - 1 165 671,00 грн.,

- будівлі гараж (профілакторій краз) літ. «Р» площею 424,1 м2 - 2 506 902,00 грн.

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Виходячи з положення статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

За змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частини друга статті 364 ЦК України).

Отже, стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказані висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), постанові Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Із матеріалів справи достеменно встановлено, що спірне майно було набуте ОСОБА_6 та ОСОБА_1 під час перебування у зареєстрованому шлюбі.

Апеляційний суд зауважує, що такий факт не заперечується жодною зі сторін.

Отже, ОСОБА_1 має право у порядку ст. 71 СК України просити виділити їй у власність 1/2 набутого подружжям майна.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційних скарг про застосування строків позовної давності.

Так, згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Зазначаючи про застосування строків позовної давності у цій справі, відповідачі вказували на те, що спірне майно було предметом спору ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у справі № 223/2163/2012, однак ОСОБА_1 змінила позовні вимоги, відмовившись від поділу такого майна, що на переконання відповідачів, свідчить про визнання нею факту належності такого майна ОСОБА_6 .

Втім такі твердження є хибними.

У постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 758/5454/18 Верховний Суд зазначив, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

При визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 жовтня 2020 року у справі №202/3004/16-ц (провадження № 61-774св20) зроблено висновок, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.

З огляду на викладене, зміна ОСОБА_1 позовних вимог у межах справи № 223/2163/2012 свідчить про те, що між сторонами вказаної справи припинився спір щодо певної частини спільного майна, тобто перестало існувати посягання на її право у спільну майні подружжя з боку ОСОБА_6 .

При цьому такий факт не змінив режиму спільності набутого подружжям майна та не позбавляє позивачку права на виділ частки у спільному майні подружжя.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 зазначила, що спір щодо відповідної частини майна виник у неї після смерті ОСОБА_1 із його спадкоємцями, а тому враховуючи, що із цим позовом ОСОБА_1 звернулась до суду у межах трирічного строку із дня смерті колишнього чоловіка, строк позовної давності нею не пропущений.

При цьому відповідачами не доведено наявність спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 щодо відповідної частини спільного майна подружжя із дня ухвалення рішення у справі № 223/2163/2012 до дня його смерті.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги адвоката Зінченка А. А. про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки ним порушено права ТОВ «АТП-10565», яке не було залучено до участі у справі, оскільки вказане товариство відповідно до ст. 352 ЦПК України не звернулося до суду за захистом його прав, а адвокат Зінченко А. А. доказів на підтвердження повноважень представляти інтереси товариства не надав.

Решта доводів апеляційних скарг не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для незгоди із ними.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційні скарги залишено без задоволення, судові витрати, понесені ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у зв`язку з апеляційним переглядом справи, слід залишити за ними.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та адвоката Зінченка Андрія Анатолійовича в інтересах ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 23 січня 2025 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, залишити за ними.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повна постанова складена 13 травня 2025 року.

Головуючий В. В. Оніщук

Судді С. Г. Копаничук

Л. О. Голота