ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 травня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 731/107/25

Головуючий у першій інстанції Савенко А. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/835/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Мамонової О.Є.,

суддів Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Герасименко Ю.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Слов`янський відділ державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,-

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Варвинського районного суду Чернігівської області від 24 лютого 2025 року про відмову у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про часткове звільнення від сплати заборгованості по аліментах,-

У С Т А Н О В И В:

Ухвалою Варвинського районного суду Чернігівської області від 24.02.2025 відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про часткове звільнення від сплати заборгованості по аліментах.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу Варвинського районного суду Чернігівської області від 24.02.2025 скасувати та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання згідно вимог ЦПК України, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що чинне законодавство не позбавляє позивача здійснити захист свого права з приводу часткового звільнення від сплати аліментів саме в порядку позовного провадження при встановленні обставин, що мають суттєве значення, при цьому дана обставина має бути встановлена саме в ході судового розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З матеріалів справи вбачається, що у лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Варвинського районного суду Чернігівської області з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив звільнити його від сплати заборгованості по аліментам на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини, доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за виконавчим провадженням №70189716, яке перебуває на виконанні у Слов`янському відділі Державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за період з 02.11.2022 по 30.08.2024, згідно виконавчого листа №2/731/109/15, виданого 17.07.2015 Варвинським районним судом Чернігівської області (а.с. 1-5).

Позов обґрунтовував тим, що рішенням Варвинського районного суду Чернігівської області від 06.07.2015 по справі №731/343/15-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання спільної дитини в розмірі 35 відсотків усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 26.06.2015 до досягнення дитиною повноліття.

Зазначав, що з метою добровільного виконання рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 06.07.2015 ним добровільно здійснювалися грошові перекази в рахунок погашення аліментних зобов`язань на банківський рахунок стягувача. Проте 30.08.2024 йому стало відомо, що відповідач усупереч існуючих домовленостей повторно пред`явила до примусового виконання виконавчий лист №2/731/109/15.

Указував, що із відповіді Слов`янського ВДВС від 10.12.2024 йому стало відомо, що в нього утворилася заборгованість по сплаті аліментів в період з 02.11.2022 по 30.08.2024. Нарахування вказаної заборгованості уважав незаконним та просив суд про звільнення від її сплати.

Посилався на те, що йому не було відомо про відкриття виконавчого провадження, а тому він продовжував сплачувати аліменти в добровільному порядку на картку дитини.

Уважав, що добровільна сплата сум на утримання дитини є обставиною, що має істотне значення у розумінні ч. 2 ст. 197 СК України, і відповідно, є підставою для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами, яка утворилася за період, коли він виконував свій обов`язок добровільно.

Крім того, підставою для звільнення від сплати заборгованості по аліментам просив суд визнати народження в нього від іншого шлюбу двох дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Постановляючи оскаржувану ухвалу районний суд, виходив з того, що позивачем не наведено в позові обставин, які є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 197 СК України, на норми якої він посилається, натомість зі змісту обґрунтування позовних вимог слідує, що позивач не згоден і намагається оскаржити саме правильність розрахунку державного виконавця щодо розміру заборгованості за аліментами, а тому до правовідносин позивача, як боржника за виконавчим провадженням, визначений єдиний порядок оскарження здійсненого державним виконавцем розрахунку заборгованості за аліментами у формі скарги на дії, рішення чи бездіяльність державного виконавця, яка подається в порядку, визначеному Розділом VІІ ЦПК України, до суду, який розглянув цивільну справу про стягнення аліментів як суд першої інстанції та видав виконавчий лист на примусове виконання свого рішення.

Проте з таким висновком суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Згідно із статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, позаяк доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суд з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року). Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі "Беллет проти Франції" Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права.

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" та в рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України.

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Аналіз зазначеної правової норми дає підстави для висновку про те, що платника аліментів може бути звільнено за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами у разі, якщо він доведе суду наявність у нього тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення. При цьому вказана норма права не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для повного або часткового звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

Подібні за змістом правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 червня 2024 року у справі № 742/3439/22, від 18 травня 2023 року у справі № 519/970/21, від 30 березня 2023 року у справі № 509/5304/20.

Крім того із аналізу вказаної норми матеріального закону слідує, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише у разі обчислення органом державної виконавчої служби конкретного розміру заборгованості зі сплати аліментів.

У вказаній категорії справ стягувач аліментів вправі обирати спосіб судового захисту: або оскаржувати дії державного виконавця, або пред`являти позов на загальних підставах.

Це підтверджується судовою практикою Верховного Суду, зокрема постановою Верховного Суду від 11 грудня 2024 у справі №128/1455/15-ц, постановою Верховного Суду від 10 серпня 2022 року у справі №741/317/20, постановою Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 213/3685/20, постановою Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 308/263/20-ц, постановою Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі №2-751/2007.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про звільнення від сплати заборгованості по аліментах, правовою підставою позову зазначив ч.2 ст. 197 СК України, тобто у спосіб передбачений законом.

Підсумовуючи вищезазначене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції помилково відмовив у відкритті виконавчого провадження пославшись на те, що позивач як боржник за виконавчим провадженням мав звернутися із скаргою на дії, рішення чи бездіяльність державного виконавця, яка подається в порядку, визначеному Розділом VII ЦПК України.

У своєму позові, поданому до суду, згідно вимог пункту 5 частини 3 статті 175 ЦПК України, позивач виклав обставини, якими він обґрунтував свої вимоги та зазначив докази, що підтверджують викладені обставини. Зазначив причин та підстави, що на його думку об`єктивно унеможливили виконання ним свого батьківського обов`язку сплати аліментів на дитину тощо, тобто обставини, які є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 197 СК України.

У зв`язку з наведеним колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції в порушення вимог ЦПК України дійшов передчасного висновку про відмову у відкритті провадження, така ухвала не може бути визнана законною і обґрунтованою.

Отже, ухвала Варвинського районного суду Чернігівської області від 24.02.2025 підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, 368, 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Варвинського районного суду Чернігівської області від 24 лютого 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 травня 2025 року.

Головуюча О.Є. Мамонова

Судді: Н.В. Висоцька

Н.В. Шитченко