КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/4492/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа - Друга київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю,

в с т а н о в и в:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Київської міської ради, в якому просила встановити факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 понад п'ять років до часу відкриття спадщини, а саме із січня 2017 року по день смерті останньої, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 познайомились у 2004 році та товаришували. У 2010 році в ОСОБА_2 стався інсульт та погіршилось здоров`я, у зв`язку з чим подруги вирішили, що ОСОБА_1 буде допомагати ОСОБА_2 .

У 2017 році в ОСОБА_2 стався другий інсульт, тому подруги вирішили, що будуть спільно проживати у квартирі ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Із січня 2017 року і до смерті ОСОБА_2 вони проживали однією сім`єю, мали спільний побут та бюджет, а після смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачка здійснила її поховання і здійснює утримання спадкової маси, до якої належить квартира померлої.

21 січня 2023 року позивачка звернулась до Другої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але отримала відмову у вчиненні нотаріальних дій у зв`язку з відсутністю доказів родинних відносин із спадкодавцем.

Встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем протягом п`яти років необхідне позивачці для спадкування майна, що залишилось після смерті ОСОБА_2 , в четверту чергу спадкування за законом, оскільки інших спадкоємців, які б бажали прийняти спадщину, немає.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, з апеляційною скаргою в інтересах позивачки звернулась її представник - адвокат Письменна Н.В. та посилаючись на неповноту з`ясування судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки доводам позивачки, які підтверджені належними доказами, в тому числі і письмовими, про те, що факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю понад п`ять років (із січня 2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_1) ґрунтуються на веденні спільного господарства та спільного бюджету, проживанні в одній квартирі, наявності взаємних прав та обов`язків, постійному взаємному піклуванні, несенні позивачкою витрат на поховання ОСОБА_2 .

Суд критично поставився до всіх наданих доказів та відхилив додані квитанції з оплати житлово-комунальних послуг по квартирі спадкодавця, копії фіскальних чеків щодо придбання продуктів харчування, однак не звернув увагу, що такі продукти купувались регулярно та близько до місця проживання померлої і значно далі від зареєстрованого місця проживання позивачки.

Вважає, що надані квитанції прямо підтверджують факт ведення подругами спільних витрат, спільного бюджету, за допомогою якого купувались продукти харчування та всі засоби для побутового вжитку, придбавались ліки та надавалась взаємна допомога одна одній.

Під час розгляду справи в судовому засіданні були викликані та допитані свідки, проте у рішенні суд вказує на те, що пояснення допитаних свідків є суперечливими, не зазначаючи при цьому і не конкретизуючи у чому саме полягають такі суперечності.

Не погоджується із даними твердженнями, тому що допитані свідки надали схожі за змістом свідчення та вказували на те, що позивачка і померла ОСОБА_2 спільно проживали, вели спільне господарство, жили на доходи з пенсій. Крім того, донька позивачки повідомила, що померлу ОСОБА_2 регулярно відвідувала за місцем її проживання соціальний працівник.

У відзиві на апеляційну скаргу Київська міська рада просить оскаржуване судове рішення залишити без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, надав належну оцінку наданим позивачкою доказам та обставинам справи, ухвалив законне рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Учасники справи в судове засідання не з'явилися і явку своїх представників не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Ухвалою від 06 травня 2025 року апеляційний суд надав можливість представнику позивачки - адвокату Письменній Н.В. за її клопотанням брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням підсистеми «ВКЗ» ЄСІТС, проте станом на початок судового засідання представник позивачки була відсутня у зазначеній підсистемі відеоконференцзв`язку та не вийшла на зв`язок із судом апеляційної інстанції.

Представник відповідача - Городок Ю.В. у відзиві на апеляційну скаргу просила розглядати справу за відсутності представника Київської міської ради, Друга київська державна нотаріальна контора причини неявки її представника до апеляційного суду не повідомила.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що неявка учасників справи у призначене судове засідання відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За життя остання була зареєстрована і проживала в належній їй на праві приватної власності квартирі АДРЕСА_1 , загальною площею 21,00 кв. м.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, в тому числі на вищезазначену квартиру.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , звернулась до Другої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , як спадкоємець четвертої черги за законом.

Крім позивачки, із заявами про прийняття спадщини інші спадкоємці за законом чи за заповітом не зверталися.

14 березня 2023 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Кучер І.С. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, в якій позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю доказів родинних відносин із спадкодавцем.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не довела факт її проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю протягом п`яти років до часу відкриття спадщини.

Колегія суддів з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Як вбачається з матеріалів справи, метою встановлення факту постійного проживання позивачки зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини є захист майнових інтересів щодо оформлення права на спадщину, тобто для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом четвертої черги спадкування.

Так, юридичні факти - це життєві обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин.

Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено перелік юридичних фактів, які можуть бути встановлені у судовому порядку.

Встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб в судовому порядку можливо лише тоді, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Суд вправі розглядати справи про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року у справі № 5-рп/99 членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно мешкають і ведуть спільне господарство. Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Згідно з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Отже, для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів, а саме: 1) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; 2) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Про проживання однією сім`єю можуть свідчити, у сукупності, наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 520/8495/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 712/1294/17, від 31 березня 2022 року у справі № 461/4532/20, від 12 січня 2023 року у справі № 754/6012/21, від 20 лютого 2023 року у справі № 520/11160/18, від 08 серпня 2023 року у справі № 752/13615/20-ц.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги також можуть братися показання свідків про спільне проживання та ведення спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фото/відео матеріали, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На думку суду першої інстанції, стороною позивачки не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу на підтвердження того, що ОСОБА_1 проживала зі спадкодавцем ОСОБА_2 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Суд критично оцінив надані стороною позивачки в якості письмових доказів квитанції зі сплати житлово-комунальних послуг по квартирі спадкодавця, оскільки із значених квитанцій не вбачається факт проживання позивачки в цій квартирі.

Також суд вважав неналежними доказами копії фіскальних чеків щодо придбання продуктів харчування, так як вони лише засвідчують факт придбання певного виду товару.

Твердження позивачки про те, що факт її спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю протягом п`яти років до відкриття спадщини підтверджує та обставина, що нею було здійснено поховання ОСОБА_2 , судом не бути прийняті до уваги з огляду на те, що прийняття участі в похованні не свідчить про проживання зі спадкодавцем.

Критично судом оцінені і покази, допитаних в судовому засіданні свідків, пояснення яких є суперечливими. При цьому донька позивачки зазначила, що про існування позову вона довідалась від самої позивачки.

Таким чином, надаючи оцінку доказам, наданим позивачкою на підтвердження факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, суд першої інстанції виходив з того, що ці докази не є належними та достатніми, з якими закон пов`язує правовий статус члена сім`ї та осіб, які проживають однією сім`єю, а також не є доказами, які підтверджують сукупність обставин, необхідних для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, таких як наявність спільного побуту, ведення спільного господарства, бюджету, наявність між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 взаємних прав і обов`язків із січня 2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Колегія суддів вважає такі висновками суду першої інстанції правильними та обґрунтованими, оскільки відносини позивачки та померлої ОСОБА_2 не носили характер сімейних у розумінні статті 3 СК України.

Надаючи оцінку поданим позивачкою письмовим доказам, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що чеки на придбання товарів та ліків, з яких неможливо встановити платника, квитанції про оплату комунальних послуг, де платником вказана ОСОБА_2 , не доводять факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю протягом п`яти років до дня смерті останньої.

Показання свідків, допитаних судом першої інстанції, носять загальний характер і не містять посилання на конкретні факти та обставини, які б давали суду можливість дійти висновку про наявність підстав, які входять до предмету доказування у подібних правовідносинах.

Показаннями свідків за відсутності інших належних доказів не може бути встановлений факт проживання однією сім`єю із спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18).

Правозастосовна практика стосовно вирішення порушеного позивачкою питання про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем є остаточно сформованою і усталеною.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Сам по собі факт знайомства позивачки з ОСОБА_2 , надання допомоги померлій за її життя не свідчить про наявність між ними взаємних прав та обов`язків, притаманних членам сім`ї, та не є достатньою підставою для встановлення факту проживання позивачки із спадкодавцем протягом п`яти років до відкриття спадщини.

Оскільки про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, апеляційний суд погоджується з висновком суду попередньої інстанції про недоведеність позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанцій не дав належної оцінку поданим позивачкою письмовим доказам у їх сукупності апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки районний суд ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову, у сукупності дослідивши та оцінивши докази у справі щодо їх належності, допустимості та достатності.

Апеляційний суд в повній мірі погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що дослідженні у справі докази у їх сукупності не дають можливості суду дійти висновку про підтвердження позивачкою факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини.

З огляду на вказане, розглядаючи спір, який виник між сторонами у цій справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, з урахуванням принципу «балансу вірогідностей», правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2024 року - без змін.

У такому разі розподіл судових витрат позивачки, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2024 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 травня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній