УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 року

м. Київ

справа № 650/1547/19

провадження № 61-5182ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянув касаційні скарги ОСОБА_1 , подані адвокатом Бражником Денисом Сергійовичем, на рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 04 листопада 2024 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 14 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання заповітів недійсними та визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить:

визнати заповіт, складений від імені ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений секретарем Давидово-Брідської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області, на користь ОСОБА_3 , 28 січня 2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 5, недійсним;

визнати заповіт, складений від імені ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений секретарем Давидово-Брідської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області, на користь ОСОБА_2 , 04 жовтня 2018 року, зареєстрований в реєстрі за № 38, недійсним;

визнати причину пропуску ОСОБА_1 строку для подачі заяви про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , поважною та визначити додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини строком три місяці з дня набрання рішенням суду законної сили.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько - ОСОБА_4 , який до дня своєї смерті проживав в с. Давидів Брід Великоолександрівського району разом з дружиною (матір`ю позивача) - ОСОБА_2 . За життя йому на праві власності належали земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 7,23 га та 13,11 га.

З 12 вересня 2018 року позивач перебував на роботі за кордоном, повернувся в Україну лише 14 липня 2019 року. Звернувшись до нотаріуса він дізнався, що строк для прийняття спадщини після смерті батька, який відповідно до статті 1270 ЦК України складає 6 місяців, вже закінчився. Крім того, на земельні ділянки, що належали батькові, маються заповіти на кожну земельну ділянку окремо: одну земельну ділянку площею 13,11 га батько начебто заповів ОСОБА_2 - його матері, а іншу площею 7,23 га - ОСОБА_3 , яка є його сестрою по матері.

За життя батька він постійно з ним спілкувався, від нього йому відомо, що ніяких намірів щодо розпорядження його майном на користь інших, окрім позивача, осіб він не мав.

Заявнику стало відомо, що заповіт на користь сестри ОСОБА_3 начебто складено в с. Давидів Брід Великоолександрівського району Херсонської області 28 січня 2016 року та посвідчено секретарем Давидово-Брідської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області Палянчкою Н. О. Із тексту заповіту вбачається, що його підписано іншою особою ОСОБА_5 в зв`язку з тим, що начебто батько не міг сам підписати заповіт в зв`язку з похилим віком та за нього зробила це ОСОБА_6 в присутності свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . В сільській раді йому було надано копію цього заповіту.

В сільській раді заявнику надано копію іншого заповіту, начебто складеного його батьком на користь його матері ОСОБА_2 , яким він 04 жовтня 2018 року, тобто за півтора місяця до смерті, належну йому на праві власності земельну ділянку площею 13,11 га, заповідав останній. Цей заповіт в зв`язку з похилим віком батько не зміг підписати, за нього та на його прохання заповіт підписаний ОСОБА_7 та посвідчено в присутності свідка ОСОБА_9 , секретарем Давидово-Брідської сільської ради Паляничкою Н. О.

Позивач вважає, що заповіти не відповідають волі спадкодавця, були складені з порушенням норм законодавства, зокрема статей 1233, 1234, 1257 ЦК України та вимог Порядку вчинення нотаріальних дій.

Позивач обґрунтовував поважність пропуску строку для прийняття спадщини через перебування на роботі за кордоном з 12 вересня 2018 року по 14 липня 2019 року.

Рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 04 листопада 2024 року, залишеним без змін постановою Херсонського апеляційного суду від 14 січня 2025 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення судів обґрунтовані тим, що позивачем не надано доказів того, що він пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин. Тимчасове перебування позивача поза межами України не позбавляло його можливості подати заяву про прийняття спадщини засобами зв`язку у встановленому порядку або звернувшись до консульської установи України у Республіці Польщі.

Приймаючи до уваги відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині продовження строку для прийняття спадщини, відсутні підстави вважати, що оспорюваними правочинами були порушені права чи законні інтереси позивача, оскільки не є заінтересованою особою, що в свою чергу є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог і в цій частині.

09 квітня 2025 року засобами поштового зв`язку та 19 квітня 2025 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційні скарги, в яких просить оскаржені рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Посилається на застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеногоу постанові Верховного Суду, та необхідності відступлення від висновку Верховного Суду. Одним із висновків Верховного Суду на який посилались суди є постанова Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, в якій викладено правову позицію, що поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місце знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємці на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. При цьому одночасно суди посилались на постанову Верхового Суду від 07 грудня 2022 року у справі № 399/570/21, в якій сформовано правовий висновок, що наявність значної відстані між його місцем перебування та місцезнаходженням спадкового майна колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що тимчасове перебування позивача поза межами Україні не позбавляло його можливості подати заяву про прийняття спадщини засобами зв`язку - у порядку, передбаченому пунктами 2.1, 2.7, 3.5 глави 10 «Видача свідоцтві про право на спадщину» розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій, подати заяву про прийняття спадщини, звернувшись до консульської установи України у Республіці Польща, зокрема на підставі статті 29 Консульської конвенції між Україною і Республікою Польщею від 08 вересня 1991 року, чи статті 38 Закону України «Про нотаріат». Тобто фактично, в одній постанові Верховний Суд приходить до висновку, що перебування позивача на час відкриття спадщини та протягом 6 місяців за кордоном що апріорі знаходиться далеко від місця відкриття спадщини є підставою для наданні додаткового строку на прийняття спадщини, а в іншій постанові Верховний Суд дійшов висновку, що ні, бо така заява про прийняття спадщини може бути подана або в консульство, або засобами поштового зв`язку. Наявне певна суперечність між цими двома постанова, а тому вважаємо, що Верховний Суд зобов`язаний сформувати правовий висновок в якому б чітко визначив чи є перебування заявника далеко від місця відкриття спадщини (за межами України) підставою для надання такого строку або ні. Або відступити тоді від правового висновку, сформованому у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 565/1145/17.

Разом з тим, наголошує, що вся судова справа в частині визнання недійсними заповітів формується виключно на показаннях свідків в присутності яких був укладений правочин та посадових осіб органу місцевого самоврядування, які і посвідчували заповіти. Але, в постановах Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 642/3198/19 та від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 суд сформував правові висновки про те, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Тобто, для спростування того факту, що особа мала певні вади здоров`я (недочувала), була безграмотною і на цій підставі потенційні спадкоємці (відповідач по справі) пішли через порядок посвідчення заповіту в присутності свідків та не самою особою, що заповідає майно, повинна були передувати певна довідка з лікарні про наявність таких вад здоров`я. Тобто, суд попередніх інстанцій не врахували висновки викладені в постановах Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 642/3198/19 та від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17.

Суд апеляційної інстанції зазначив про те, що оскільки позивачу відмовлено у наданні додаткового строку на прийняття спадщини, то фактично позивач не має права оскаржувати правочини, в яких останній не є заінтересованою особою або стороною. При цьому на жоден правовий висновок Верховного Суду у подібних відносинах не посилався. Аналізуючи єдиний державний реєстр судових рішень, ми приходимо до висновку, що відсутній правовий висновок Верховного Суду, який давав би чітку відповідь на чи має право спадкоємець, який пропустив строк на прийняття спадщини, право оскаржувати правочини, вчинені спадкодавцем, зокрема заповіт. Чи є такий спадкоємець заінтересованою особою щодо вчинених спадкодавцем заповітів, чи таке оскарження правочинів є втручанням у мирне володіння спадковим майном інших спадкоємців, а також інші правові питання, що мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Також посвідчення заповіту відбулось не у приватного/державного нотаріуса, а в органі місцевого самоврядування (відсутня довідка, що в нотаріальному окрузі відсутні нотаріуси). При цьому, якщо в населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного орган місцевого самоврядування (ст. 1251 ЦК України). Тобто, якщо в населеному пункті наявний нотаріус, заповіт не може бути посвідчений посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування, а якщо нотаріуса немає, то може. Суди попередніх інстанцій не перевірили той факт, що в даному населеному пункті наявний приватний нотаріус. Місто посвідчення оспорюваних заповітів відноситься до Великоолександрівського районного нотаріального округу. При цьому, у районному центрі Великолександрівка (територіально до якого відноситься с. Давидів Брід) наявна Великоолександрівська державна нотаріальна контора, а також приватний нотаріус. У зв`язку із чим вважаємо, що відсутні правовий висновок, який би надав чітку відповідь на питання чи може бути посвідчено заповіт, окрім секретного, посадовою особою органу місцевого самоврядування, якщо в нотаріальному окрузі наявні діючі нотаріуси.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

ОСОБА_4 по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 . На день смерті в складі сім`ї проживала та була зареєстрована за вказаною адресою дружина ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

За життя ОСОБА_4 на праві власності належали дві земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 7.23 га (6,6500 га та 0,58 га) та площею 13.11 га.

Щодо земельної ділянки площею 7.23 га ОСОБА_4 28 січня 2016 року залишив заповіт на користь ОСОБА_3 , а щодо земельної ділянки площею 13.11 га ОСОБА_4 24 жовтня 2018 року залишив заповіт на користь дружини ОСОБА_2 , що вбачається зі спадкової справи № 36/2019 року щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4

28 січня 2016 року Давидово-Брідською сільською радою Великоолександрівського району Херсонської області посвідчено заповіт ОСОБА_4 , номер у спадковому реєстрі 05, який є чинним, 04 січня 2018 року Давидово-Брідською сільською радою Великоолександрівського району Херсонської області посвідчено заповіт ОСОБА_4 , номер у спадковому реєстрі 38, який є чинним.

Із заявою про прийняття спадщини щодо земельної ділянки площею 13,11 га після смерті ОСОБА_4 25 березня 2019 року звернулася ОСОБА_2 , а із заявою про прийняття спадщини щодо земельної ділянки площею 7,23 га після смерті ОСОБА_4 25 березня 2019 року звернулася ОСОБА_3 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28 травня 2019 року серія та № ННТ 987413, зареєстровано в реєстрі за № 441 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 вересня 2019 року серія № ННН 481336, зареєстровано в реєстрі за № 757, земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,6500 га, кадастровий номер :05:027:0001 на праві приватної власності на підставі вказаного заповіту оформлено на ОСОБА_3 , а земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 13,11 га, кадастровий номер :02:001:0089 на праві приватної власності на підставі вказаного заповіту оформлено на ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 перебував у Республіці Польщі з 12 вересня 2018 року по 14 липня 2019 року.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження

№ 61-20968 сво 21)).

Приватноправові норми визначили обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права й інтересу особи. Такими підставами є: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного (неефективного) способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 8 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19).

Недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа має не допускати або припиняти порушення цивільних прав та інтересів, або їх відновлювати. Ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі

№ 6-1320цс17 зроблено висновок, що «право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними».

До поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини мають відноситися причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, то правові підстави для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Зазначені правила не залежать від того, чи здійснюється спадкування за заповітом або за законом. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, зокрема закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, незнання норм закону, тощо, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Такий правовий висновок висловлений у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 та інших.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2022 року в справі № 756/957/18 вказано, що «поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, строки на подання заяви про прийняття спадщини не визнаються преклюзивними, можуть бути поновлені з дотриманням правил частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини і можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через власну пасивну поведінку, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 04 листопада 2015 року у справі

№ 6-1486цс15, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1215цс16».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року в справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24) зроблено такі висновки:

«якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. За конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість. Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини.

Неподання заяви умисно чи з необережності (недбалості) не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Суди мають враховувати, що безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою.

Після закінчення строку, передбаченого ЦК України для подання заяви про прийняття спадщини, право спадкоємця на прийняття / відмову від прийняття спадщини є реалізованим, а його результат не підлягає зміні у зв`язку з обставинами, які залежали від самого спадкоємця, до яких, зокрема, входить пасивна поведінка спадкоємця, який усвідомлює чи повинен усвідомлювати (на підставі своєї спорідненості із спадкодавцем та відсутністю спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування) наявність у нього права на спадкування».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2022 року у справі № 399/570/21 вказано, що:

«поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України тощо. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Такий висновок висловив Верховний Суд України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1215цс16, Верховний Суд у постановах від 18 січня 2018 року у справі № 198/476/16-ц, від 12 лютого 2018 року у справі № 712/656/15-ц, від 06 червня 2018 року у справі № 592/9058/17-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 381/4482/16-ц.

Правозастосовча практика Верховного Суду у подібних правовідносинах є незмінною та усталеною.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини, ОСОБА_1 посилалась на відсутність у неї інформації про смерть її матері, оскільки з 12 жовтня 2020 року по 04 червня 2021 року вона перебувала за кордоном, а тому не мала можливості подати відповідну заяву до нотаріуса про прийняття спадщини в установлений законом строк. Встановивши, що ОСОБА_1 є спадкоємицею за законом після смерті матері ОСОБА_4, однак заяву про прийняття спадщини у встановлений статтею 1270 ЦК України строк не подала, надавши належну правову оцінку зазначеним позивачкою підставам пропуску зазначеного строку (тимчасове перебування за кордоном з 12 жовтня 2020 року по 04 червня 2021 року, відсутність інформації про смерть матері), суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визначення ОСОБА_1 додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4. Колегія суддів погоджується із висновками судів, що наведені ОСОБА_1 обставини не є поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки не пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

У контексті доводів позивачки щодо наявності значної відстані між її місцем перебування та місцезнаходженням спадкового майна колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що тимчасове перебування позивачки поза межами України (виїхала за межі України через два тижні після смерті її матері та відкриття спадщини) не позбавляло її можливості подати заяву про прийняття спадщини засобами зв`язку - у порядку, передбаченому пунктами 2.1, 2.7, 3.5 глави 10 «Видача свідоцтв про право на спадщину» розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, подати заяву про прийняття спадщини, звернувшись до консульської установи України у Республіці Польщі, зокрема на підставі статті 29 Консульської конвенції між Україною і Республікою Польщею від 08 вересня 1991 року, чи статті 38 Закону України «Про нотаріат». Доводи касаційної скарги щодо обмеженого прийому громадян консульською установою України у Республіці Польща не спростовують зазначених висновків судів попередніх інстанцій, з огляду на передбачену можливість такого звернення через засоби поштового та електронного зв`язку. … Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів. Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20) вказано, що:

«форма заповіту має бути письмова, а порядок його посвідчення - різний: насамперед нотаріусом з додержанням вимог статей 1248, 1249 ЦК України, посадовою особою органів місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України); іншими посадовими особами, зазначеними у частинах першій-шостій статті 1252 ЦК України, з додержанням вимог частини сьомої цієї статті. Як наслідок, немає жодних підстав вважати, що посвідчення нотаріусом правочину поза межами свого нотаріального округу тягне нікчемність заповіту. Відтак, якщо нотаріус посвідчив заповіт особи не в межах свого нотаріального округу, це не впливає на форму правочину і не підпадає під ті вимоги про порядок його посвідчення, які містяться в ЦК України та тягнуть нікчемність заповіту відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України.

Посилання на вимоги статті 13-1 Закону України «Про нотаріат», пункту 2 глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, є недоречним виходячи з такого. По-перше, наведені нормативно-правові акти не є актами цивільного законодавства у розумінні статті 4, частини першої статті 203 ЦК України. По-друге, недотримання і порушення правових норм, що в них містяться, не може нести будь-яких негативних наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки таке застосування норм права було б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (стаття 3 ЦК України).

Порушення норм про необхідність додержуватися нотаріусом свого нотаріального округу може тягти відповідальність нотаріуса, передбачену законом, але не тягне нікчемність заповіту, посвідченого з таким порушенням. Адже правове регулювання порядку посвідчення нотаріусом правочинів лежить поза сферою ЦК України і не є матеріальним правом. Законодавство про нотаріат і нотаріальну діяльність не може чинити негативний вплив на матеріальне право - встановлювати підстави нікчемності правочину, якщо саме таких підстав для його нікчемності матеріальне право не містить».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 369/7921/21 (провадження № 61-5293сво23) зроблено висновок, що «свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Ієрархія актів цивільного законодавства може базуватися на їх юридичній силі (вимір по вертикалі). Вона поширюється, по-перше, на співвідношення закону та підзаконних актів та, по-друге, на співвідношення Конституції та законів (як кодифікованих, так і інших (поточних)). Щодо виміру ієрархії актів цивільного законодавства по вертикалі, то в статті 4 ЦК України встановлено повний перелік нормативно-правових актів, якими можуть регулюватися цивільні відносини. При цьому можливість видання актів цивільного законодавства на підзаконному рівні для зазначених органів суттєвим чином обмежена. На рівні Конституції України та закону не передбачено можливості Міністерства юстиції України регулювати вимоги щодо форми і порядку посвідчення заповіту. Законодавець у ЦК України не передбачив такої підстави для кваліфікації заповіту, посвідченого секретарем сільської ради, нікчемним, як відсутність рішення виконавчого комітету сільської ради щодо покладання на цю посадову особу вчинення нотаріальних дій, так і відсутність вказівки в заповіті місця народження заповідача. Це не впливає на форму заповіту та порядок його посвідчення. Протилежна кваліфікація буде базуватися на мотивах розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення і порушить принцип свободи заповіту, оскільки він піддається правовій охороні й після смерті заповідача».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Встановивши, що позивач не довів об`єктивних та непереборних обставин, які позбавили його можливості своєчасно подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, а тимчасове перебування за межами України не позбавляло його можливості подати заяву про прийняття спадщини засобами зв`язку у встановленому порядку або звернувшись до консульської установи України у Республіці Польщі,суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Відсутність порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу позивача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Оскільки оспорюваними заповітами не порушені права позивача як спадкоємця, який спадщину не прийняв, суди правильно відмови в задоволенні позовних вимог про визнання їх недійсними.

Посилання у касаційній скарзі на застосування судомапеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеногоу постанові Верховного Суду, та необхідності відступлення від висновку Верховного Суду, необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а правозастосовча практика Верховного Суду у подібних правовідносинах є незмінною та усталеною. Доводи скаржника щодо відсутності правового висновку про додержання порядку вчинення нотаріальних дій посадовою особою органу місцевого самоврядування також не містить належного обґрунтування, оскільки Верховний Суд неодноразово вказував, що недодержання нотаріусом (відповідною посадовою особою органу місцевого самоврядування) законодавство про нотаріат і нотаріальну діяльність не є підставою недійсності (нікчемності) заповіту.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 04 листопада 2024 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 14 січня 2025 року у справі № 650/1547/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

П. І. Пархоменко