Справа № 621/3856/24
Провадження № 2/621/225/25
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

15 травня 2025 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді Вельможної І.В.,

секретаря судового засідання Лацько А.В.,

позивач 1 ОСОБА_1 ,

позивач 2 ОСОБА_2 ,

представники позивача ОСОБА_3 ,

відповідач держава - Російська Федерація,

розглянувши за відсутності учасників справи у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Російська Федерація про відшкодування моральної шкоди, завданої агресією,

в с т а н о в и в:

14 жовтня 2024 року адвокат Браславська О.А., яка діє в інтересах позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , через сервіс "Електронний суд", звернулася до суду з позовною заявою до держави Російська Федерація з наступними вимогами:- стягнути з держави Російська Федерація на користь позивачів моральну шкоду, завдану внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України у розмірі по 500 000 (п`ятсот тисяч) євро кожному, а всього 1 000 000 євро, що за офіційним курсом НБУ станом на 13.10.2024 становить 45 050 000 грн.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 28.04.1990 позивач ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_4 . Після реєстрації шлюбу ОСОБА_4 змінила дошлюбне прізвище на прізвище чоловіка " ОСОБА_5 ". Під час зареєстрованого шлюбу у подружжя народився син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 23.10.2022 син позивачів ОСОБА_1 був призваний на військову службу під час мобілізації для захисту України від збройної агресії російської федерації. Під час несення військової служби, відданий військовій присязі на вірність Українському народу, мужньо виконавши військовий обов`язок, в бою за Україну, її свободу і незалежність ОСОБА_1 загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 поблизу населеного пункту Червонопопів Севередонецького району Луганської області. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України тощо.

Силові дії російської федерації, що тривають з 20.02.2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974 року. Крім того, 12 квітня 2014 року Радою національної безпеки України було прийнято рішення про початок антитерористичної операції, яка тривала з 14 квітня 2014 року до 30 квітня 2018 року. Після антитерористичної організації на сході України була введена операція Об`єднаних сил.

Таким чином, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.

Верховний Суд констатував, що російська федерація, порушивши наведені міжнародні норми, вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому не має судового імунітету в частині вимог позивача про відшкодування шкоди.

У зв`язку зі смертю сина - ОСОБА_1 , причиною якого стало поранення, пов`язане з захистом Батьківщини, який приймав безпосередню участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, позивачі зазнали та продовжують зазнавати безумовних моральних страждань.

Також, внаслідок втрати сина , який загинув в наслідок військової агресії російської федерації проти України, а також з огляду на особливий цинізм, з яким російською федерацією порушуються основоположні права і свободи людини в Україні, позивачі відчувають безперервні, невгамовні душевні біль та страждання, вони втратили душевний спокій, постійно відчувають незахищеність.

Враховуючи викладене, позивачі через свого представника звернулись до суду з вказаним позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.10.2024 справу визначено до розгляду судді Шаховій В.В.

Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 16.10.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі. Відмовлено в задоволенні клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження.

21.01.2025, у зв`язку із звільненням судді ОСОБА_6 з посади судді Зміївського районного суду Харківської області, відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 16.01.2025 № 76/0/15-25, здійснено повторний розподіл та автоматизованою системою документообігу для розгляду справи визначено суддю Зміївського районного суду Харківської області Вельможну І.В.

Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 27.01.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено підготовче засідання.

14.03.2025 закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи по суті на 14.04.2025.

14.04.2025 у зв`язку з неявкою представника відповідача судове засідання відкладено до 15.05.2025.

15.05.2025 учасники справи, яки повідомлялись про дату час та місце судового засідання належним чином в судове засідання не прибули.

Представник позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвокат Браславська О.А. просила розглядати справу без її участі та без участі позивачів. Позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Представник відповідача держави Російська Федерація Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, рекомендованими листами, направленими на адресу Посольства Російської Федерації в Україні та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причин своєї неявки суду не повідомляли, відзив на позов не надавали, будь-яких інших заяв чи клопотань з процесуальних питань, в тому числі й щодо відкладення розгляду справи до суду також не надходило.

Згідно зі статті 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, на підставі частини 4 статті 223, статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення.

Оскільки розгляд справи проводиться без участі сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що відповідає положенням частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України

Дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного:

Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, що позивачі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 28.04.1990, який зареєстровано Таранівською сільською радою Готвальдівського району Харківської області, Свідоцтво про укладення шлюбу, Серія НОМЕР_1 (а. с. 24).

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_1 , батьками якого є сторони у справі, ОСОБА_1 - батько, ОСОБА_2 - мати. Зазначене підтверджується копією Свідоцтва про народження, Серія НОМЕР_2 (а. с. 25).

З копії Свідоцтва про смерть, Серія НОМЕР_3 від 17.01.2024 вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 36).

З копії лікарського свідоцтва про смерть № 010-2722 від 25.08.2023 вбачається, що причиною смерті ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є вогнепальна травма внаслідок бойових дій (а. с. 34 - 35).

На підтвердження обставин викладених у позовній заяві позивачами надано: копію витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_4 № 21-РС від 31.01.2024; копію довідки ВЧ НОМЕР_4 від 24.04.2024 про безпосередню участь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України; копію витягу з протоколу засідання військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця (Протокол № 753 від 22.02.2024); копію наказу ВЧ НОМЕР_4 від 15.02.2024 № 341/нод "Про встановлення обставин загибелі під час безпосередньої участі у бойових діях 10.03.2023 солдата ОСОБА_1 "; копію сповіщення сім`ї № 6 про смерть ОСОБА_1 (а. с. 26 - 33).

Згідно зі статтею 23 Цивільного кодексу України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Стаття 28 Загальної декларації прав людини гарантує кожній людині право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені.

Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19.12.2016 р.).

Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Основного Закону України).

Суд враховує, що преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки.

Пункт 9 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24.10.2005, визначає мир, безпеку та розвиток прав людини тими опорами, на яких тримається система ООН.

Пункт 120 Резолюції нагадує про обов`язок держав-учасниць ООН сприяти повазі та захисту усіх прав людини та основних свобод відповідно до Статуту ООН, Загальної Декларації прав людини та іншим документам, які стосуються прав людини. Універсальний характер цих прав не підлягає жодному сумніву.

Пункт 122 Резолюції підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи.

Відповідно до ст. 28 Загальної декларації прав людини кожному гарантується право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені.

У ст. 30 Декларації зазначено, що ніщо у цій Декларації не може бути витлумачено як надання будь-якій державі, групі осіб або окремим особам права займатися будь-якою діяльністю або вчиняти дії, спрямовані на знищення прав і свобод, викладених у цій Декларації.

Кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (ст. 1 Декларації про право на мир, затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 71/189 від 19.12.2016).

Згідно ст. 1 ЗУ «Про оборону України», збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20.02.2014, є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14.12.1974 року.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України на території України введено воєнний стан.

Відповідно до частини 6 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією.

Таким чином, Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме Російська Федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.

При цьому, Російська Федерація не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки майну позивача. До таких висновків також дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, (пункт 49).

Відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.05.2022 № 760/17232/20-ц (61-15925 св 21) зазначено наступне: «Визначаючи, чи поширюється на Російську Федерацію судовий імунітет у справі, яка переглядається, Верховний Суд врахував таке: предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту).

У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства Російської Федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.

До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і Російською Федерацією, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, (пункт 58).

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п. п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою.

Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення.

Суд також враховує, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

Пунктом 2 Будапештського меморандуму Російська Федерація взяла на себе зобов`язання разом зі Сполученим Королівством Великої Британії та Північної Ірландії і Сполученими Штатами Америки утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці.

Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167цс20 (пункт 49).

З огляду на викладене вище, виходячи з заявлених позивачем підстав позову, суд приходить до висновку, що доводи позивачів про спричинення їй моральної шкоди, яка полягає у безперервних моральних стражданнях, переживаннях, втратою душевного спокою, викликаних втратою сина, який помер ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , причиною смерті якого стали травма, поранення, які призвели до смерті, пов`язані із захистом Батьківщини, прийняття безпосередньої участі у бойових діях, захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України, враховуючи також тривалість вимушених змін у житті позивачів, глибину душевних страждань та переживань, яких зазнали та продовжують зазнавати позивачі, у зв`язку із втратою дитини, з огляду на істотність змін у звичайному житті та дотриманням принципу розумності, виваженості та справедливості, суд прийшов до висновку про наявність передбачених законом підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, та відповідно, суд визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачів в сумі по 100 000 (сто тисяч) євро, кожному, із розрахунку офіційного курсу НБУ станом на 13.10.2024 складає 4 505 000 (чотири мільйони п`ятсот п`ять тисяч) грн 00 коп.

Враховуючи, що позивачі звільнені від сплати судового збору на підставі пункту 22 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" та відповідно до положень частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, оскільки позовні вимоги задоволені в повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави України судовий збір, що становить 15 140 грн 00 коп.

Керуючись статтями. 12, 13, 19, 76, 81, 141, 247, 258, 259, 263 - 265, 273, 280 - 289, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України , суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Російська Федерація про відшкодування моральної шкоди, завданої агресією задовольнити частково.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 , 4 505 000 (чотири мільйони п`ятсот п`ять тисяч) грн 00 коп., що за офіційним курсом НБУ станом на 13.10.2024 еквівалентно 100 000 (сто тисяч) євро, в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_2 , 4 505 000 (чотири мільйони п`ятсот п`ять тисяч) грн 00 коп., що за офіційним курсом НБУ станом на 13.10.2024 еквівалентно 100 000 (сто тисяч) євро, в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Російської Федерації в дохід держави Україна судовий збір у розмірі 15 140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) грн 00 коп.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте Зміївським районним судом Харківської області за письмовою заявою відповідача, яка може бути ним подана протягом тридцяти днів з дня його складення.

Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити в апеляційному порядку рішення повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Зміївський районний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 15 травня 2025 року.

Позивач 1 - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 .

Позивач 2 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач - Держава Російська Федерація, адреса місцезнаходження Посольства Російської Федерації в Україні: 63404, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 27.

Головуючий: