РІШЕННЯ

Іменем України

Справа № 285/1003/23

провадження у справі № 2/0285/36/25

13 травня 2025 року м. Звягель

Звягельський міськрайонний суд Житомирської області в складі:

головуючої судді…...…………….................Літвин О. О.,

секретаря………………………....................Клечковської М. М.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року позивач звернулася до суду з даним позовом до відповідача, в якому просила здійснити поділ квартири АДРЕСА_1 (далі по тексту Квартира), що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної Квартири.

В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, під час якого вони придбали Квартиру, яку в добровільному порядку поділити не можуть, а тому змушена звернутись до суду.

Сторони до суду не прибули, їх представники у заявах просили розгляд справи проводити без їх участі, адвокат позивача підтримав позов, просив задовольнити його, адвокат відповідача заперечив щодо позову, вважає спірну квартиру особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Дослідивши матеріали справи, суд приходить наступного висновку.

Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя (ст.36 СК України), а майно, набуте ними за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.368 ЦК України).

Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, а законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

За правилом ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, і у разі його поділу їх частки є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст.ст.63, 70 СК України, ст.372 ЦК України).

Встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 08.11.2019 (а.с.7).

25.02.2020 сторонами було придбано Квартиру, яка зареєстрована за ОСОБА_2 (а.с.9-10)

За позовом відповідача від 02.11.2022 шлюб між сторонами судом був розірваний 26.01.2023 (а.с.8).

За змістом ст.41 Конституції України, ст.319 ЦК кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ст.71 СК). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ст.12 ЦПК України), який забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним ніж протилежний.

Згідно із ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, які розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їхньою спільною сумісною власністю.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Доводи сторони відповідача щодо того, що спірна квартира є особистою власністю ОСОБА_2 , спростовуються судовим рішенням від 16.05.2024, залишеним без змін апеляційною інстанцією від 03.12.2024, яким ОСОБА_2 було відмовлено в задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_1 про визнання Квартири особистою приватною власністю.

Згідно з усталеною судовою практикою застосування ст.ст.71,365 ЦК України суд визначає ідеальні частки подружжя в майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, якщо один із подружжя не вчинив дій, передбачених чт5 ст.71 СК України. При цьому визнання права на ідеальну частку у майні без його виділу в натурі є поділом майна подружжя у розумінні ч.1 ст.71 СК України (постанова Верховного Суду від 04.10.2023 в справі №691/1240/18).

Поділ майна подружжя, що перебуває у їхній спільній сумісній власності, є підставою для набуття особистої приватної власності кожним із подружжя. Встановивши, що об`єкт поділу належить сторонам на праві спільної сумісної власності та вирішивши надалі питання про такий поділ, власність сторін спору на цей об`єкт стає спільною частковою (постанова Верховного Суду від 06.06.2024 в справі № 755/4429/22).

Суд звертає увагу на те, що у разі заявлення вимоги про визнання права власності на майно у рівних частках у порядку поділу спільної сумісної власності, слід визнавати за кожним співвласником право власності на частку у праві спільної часткової власності на відповідний об`єкт (постанова Верховного Суду від 06.11.2024 у справі №211/6412/20).

Спірне нерухоме майно Квартира, яка була оформлена на відповідача, придбана сторонами у період, коли вони перебували у шлюбі, а тому вона є спільною сумісною власністю колишнього подружжя та підлягає поділу між ними у рівних частках шляхом визнання права власності за кожним з них.

Підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до ч.3 ст.70 СК України відсутні.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню.

З відповідача також належить стягнути судовий збір на загальну суму 2949,27 грн, понесений позивачем при подачі позову в сумі 2412,47 грн, та при поданні заяви про вжиття заходів забезпечення позову в сумі 536,8 грн.

Керуючись статтями 4, 12, 13, 76-81, 141, 259 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частці за кожним на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2949,27 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку оскарження, рішення набирає законної сили за результатом апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги на нього безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Головуюча суддя О. О. Літвин