Провадження № 22-ц/812/141/25
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 травня 2025 року м. Миколаїв

справа № 488/54/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Тищук Н.О.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Лівінського І.В.,

із секретарем - Коростієнко Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Брюховецьким Миколою Миколайовичем

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2024 року, ухвалене суддею Чернявською Я.А. в приміщенні цього ж суду, (дата складання повного рішення не зазначена), у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини.

Позивач зазначав, що перебував у шлюбі з ОСОБА_2 з 05.03.2019 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сімейне життя з відповідачкою не склалося, тому рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 27.10.2022 року шлюб було розірвано. Цим же рішенням з нього на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 2 200 грн, щомісячно, починаючи з 13.09.2022 року і до досягнення дитиною повноліття. Під час розірвання шлюбу відповідачка повідомила, що він не є батьком дитини. Спроби домовитися з відповідачкою щодо підтвердження біологічного батьківства позитивних результатів не дали, тому позивач був вимушений звернутися до суду з зазначеним позовом.

Належним чином повідомлена про слухання справи відповідачка участі у судових засіданнях не приймала, своєї позиції щодо позовних вимог не висловила.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 записані батьками дитини на підставі частини першої статті 122 СК України. Допустимих та достовірних доказів на спростування вказаного сторонами не надано.

Суд дійшов переконання, що виключення запису про батьківство ОСОБА_1 як батька дитини призведе до порушення прав та інтересів дитини.

До наданих стороною позивача скріншотів переписки у месенджерах між сторонами, щодо батьківства, суд поставився критично, врахувавши наявність між сторонами неприязних стосунків.

За таких обставин доводи позивача щодо відсутності кровного споріднення між ним та дитиною зводяться лише до припущення, та не підтверджені належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що судово-медична (молекулярно-генетична) експертиза є єдиним методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини. Доказова цінність такого тесту переважає будь-який інший доказ на підтвердження або спростування кровного споріднення та має вирішальне значення у вирішенні спору даної категорії справ.

Судом була призначена судово-генетична експертиза, проте відповідачка ОСОБА_2 до експертної установи з дитиною не з`явилася, що унеможливило її проведення.

Зловживання відповідачкою своїми правами свідчить про її небажання отримати висновки щодо походження дитини та є підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Узагальнені доводи інших учасників

Правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_2 не скористалася.

2.Мотивувальна частина

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника - адвоката Брюховецького М.М., дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що 05.03.2019 року між сторонами зареєстрований шлюб, про що Корабельним районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області зроблений відповідний актовий запис № 65 та видане свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народився син - ОСОБА_3 .

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 27.10.2022 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, з ОСОБА_1 на утримання сина стягнуто аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2 200 грн щомісячно, починаючи з 13.09.2022 року до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 31.01.2024 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Брюховецького М.М. та у справі призначено судову генетичну експертизу, проведення якої було доручено експертам Миколаївського науково-дослідницького експертно-криміналістичного центру МВС України.

Проте, вказана експертиза проведена не була, про що свідчить повідомлення експерта про неможливість проведення експертизи № СЕ-19/115-24/3478-БД від 15.04.2024 року у зв`язку з тим, що відповідачка разом з дитиною не з`явилася для проведення відбору порівняльних зразків.

Позиція апеляційного суду

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

СК України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання (частина перша статті 2 СК України).

Згідно з частинами першою-третьою статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

У статті 7 СК України закріплено, що загальні засади регулювання сімейних відносин та визначено, що сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами (частина перша).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята, десята статті 7 СК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).

За вимогами статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

У статті 122 СК України визначено, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя. Подружжя, а також жінка та чоловік, шлюб між якими припинено, у разі народження дитини до спливу десяти місяців після припинення їх шлюбу, мають право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини. Така вимога може бути задоволена лише у разі подання іншою особою та матір`ю дитини заяви про визнання батьківства. Якщо дитина народилася до спливу десяти місяців від дня припинення шлюбу внаслідок смерті чоловіка, походження дитини від батька може бути визначене за спільною заявою матері та чоловіка, який вважає себе батьком.

За змістом положень статті 122 Сімейного Кодексу України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

У частинах першій-другій статті 136 СК України визначено, що особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.

Верховний Суд в постанові від 17 березня 2020 року в справі № 606/2142/18 виснував, що під час вирішення справ про оспорювання батьківства суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін у справі.

У справі, що переглядається, дитина - ОСОБА_3 народився від подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які у свідоцтві про народження дитини записані його батьками.

Шлюб між подружжям розірвано у жовтні 2022 року. Згідно пояснень позивача саме під час розірвання шлюбу з відповідачкою він довідався про те, що не являється батьком дитини.

Тобто, до розірвання шлюбу у ОСОБА_1 не виникало сумнівів у батьківстві відносно ОСОБА_3 .

На підтвердження спірності свого батьківства позивачем надано переписку з ОСОБА_2 , в якій вона зазначає, що він не є батьком дитини.

Будь-яких інших доказів на спростування батьківства матеріали справи не містять.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 31.01.2024 року за клопотанням представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Брюховецького М.М. у справі була призначена судова генетична експертиза проведення якої було доручено експертам Миколаївського науково-дослідницького експертно-криміналістичного центру МВС України.

Однак, вказана експертиза не була проведена у зв`язку з тим, що відповідачка ОСОБА_2 разом з дитиною не з`явилася до експертної установи для відібрання порівняльних зразків.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 10 лютого 2025 року також було задоволено клопотання представника позивача, адвоката Брюховецького М.М. та призначено судово-генетичну експертизу, на вирішення якої поставлено питання - Чи є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , біологічним батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ? Проведення експертизи доручено експертам Миколаївського науково-дослідницького експертно-криміналістичного центру МВС України (Миколаївський НДЕКЦ МВС України; адреса: 54003, м. Миколаїв, вул. 1 Воєнна, 2-А).

За клопотанням експерта від 24 лютого 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з дитиною ОСОБА_3 запропоновано з`явитись до експертної установи на 10 годину 19 березня 2025 року.

Клопотання було надіслано сторонам, проте конверт, направлений відповідачі ОСОБА_2 24 березня 2025 року повернувся до суду з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою (а.с. 179).

Згідно трекінгу ПрАТ «Укрпошта» конверт доставлявся адресату 11 березня 2025 року, проте не був вручений, у трекінгу наявна інформація про «невдалу спробу вручення 11.03.2025 року».

Миколаївський НДЕКЦ повідомив суд про неможливість проведення експертизи у зв`язку з тим, що для відібрання біологічного матеріалу до експертної установи з`явився лише ОСОБА_1 , відповідачка ОСОБА_2 з дитиною не з`явилася.

Отже, не переконавшись в отриманні відповідачкою повідомлення про явку до експертної установи для відібрання біологічного матеріалу з метою проведення експертизи, експерт повернув ухвалу суду без виконання, повідомивши про неможливість проведення експертизи.

Іншої дати для явки відповідачки з дитиною до експертної установи для відібрання біологічного матеріалу експерт не призначав.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції сторона позивача не заявляла клопотання про повторне направлення судової ухвали до експертної установи для проведення експертизи.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати, що відповідачка ОСОБА_2 була належним чином повідомлена та обізнана про час та місце відбору зразків для проведення експертизи. Отже встановити неповажність причин її неявки до експертної установи неможливо.

За таких обставин, колегія суддів вважає за доцільне врахувати, що у пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У рішенні від 07 грудня 2006 року в справі "Хант проти України", заява № 31111/04, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Верховний Суд у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 172/125/19 наголосив, що оскільки у спорах про виключення з актових записів відомостей про батьківство зачіпаються права не лише сторін спору, а й дитини, то відповідно до частини першої, другої статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У постанові від 17 березня 2020 року, прийнятій у справі № 606/2142/18, Верховний Суд виснував, що під час вирішення справ про оспорювання батьківства суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін у справі

Отже, у справі яка переглядається, колегія суддів доходить висновку, що найкращим інтересам дитини буде відповідати рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про виключення відомостей про нього як батька дитини з актового запису про народження ОСОБА_3 .

Відповідно, з урахуванням вимог частини третьої статті 12 ЦПК України на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини.

За правилами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З урахуванням таких вимог статті 81 ЦПК України та положень пункту 3 частини першої і частини другої статті 318 ЦПК України заявник повинен довести ті обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог, зазначивши про такі обставини у своїй заяві та про докази, які їх підтверджують і до заяви додати ці докази.

За змістом статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, що становлять допустимість доказів.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним в справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Верховного Суду від 20 вересня 2024 року в справі № 183/2690/21, від 16 травня 2018 року в справі № 591/6441/14-ц зазначено, що СК України не визначає будь-яких особливостей предмету доказування у такій категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів.

При цьому колегія суддів також враховує, що у судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 , на підтвердження своєї позиції щодо сумнівів у батьківстві дитини, пояснив лише що його права порушуються стягненням з нього аліментів на утримання ОСОБА_3 .

Будь-яких інших доказів, пояснень чи обґрунтувань своїх сумнівів щодо батьківства ОСОБА_1 не зазначив.

З огляду на вищевикладене колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з повним з`ясуванням обставин справи, є правильним та обґрунтованим.

За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.

Відповідно статті 357 ЦПК, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2024 року ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 .

Згідно зі статтею 141 ЦПК між сторонами підлягають розподіленню судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Однак, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, витрати позивача, понесені ним у зв`язку з поданням апеляційної скарги, залишаються за його рахунок.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Брюховецьким Миколою Миколайовичем залишити без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: Т.Б.Кушнірова

І.В.Лівінський

---------------------------------

Повну постанову складено 19 травня 2025 року