Справа № 541/412/25
Номер провадження 2/541/500/2025
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13 травня 2025 року м.Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючої судді Шатілової Л.Г.,

секретаря судових засідань Гуриної В.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Долженко О.М.,

представника органу опіки та піклування Дорогань М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миргороді в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів , третя особа: Виконавчий комітет Миргородської міської ради Полтавської області, як орган опіки та піклування,

ВСТАНОВИВ:

28.01.2025 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Долженко О.М. звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до її неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та стягнення аліментів на їх утримання.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що позивач ОСОБА_1 проживав з відповідачем у зареєстрованому шлюбі до 2014 року. ІНФОРМАЦІЯ_3 за час шлюбу народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 дочка ОСОБА_4 . У 2019 році відповідачка с сином ОСОБА_5 приїхала до нього у Миргород , влітку, через місяць повернулася додому. На початку 2020 р відповідач привезла дітей до кордону звідки позивач їх забрав. Після цього ОСОБА_2 фактично перестала спілкуватися з дітьми, займатися їх вихованням, цікавитися їхнім життям. Згідно рішення УДМС України в Полтавській області від 28.01.2021 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 набули громадянства України на підставі ч. 1 ст.7 ЗУ «Про громадянство України». ОСОБА_4 є інвалідом з дитинства, знаходиться під спостереженням лікарів з жовтня 2017 року. Вихованням та доглядом дітей займається їх батько. ОСОБА_2 не надає матеріальної допомоги на утримання дітей.

Вважає, що є всі підстави для позбавлення відповідача батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дітей.

Ухвалою судді від 12.02.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження, постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання .

Ухвалою суду від 28.02.2025 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав вказаних у позовній заяві. По суті позову пояснив, що шлюб з ОСОБА_2 він уклав у 2010 році. Від даного шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , яких відповідачка передала йому в 2020 році. На сьогоднішній день він є військовослужбовцем і часто їздить у відрядження, бувають випадки, коли дітей не має з ким залишити. Дочка ОСОБА_6 має не задовільний стан здоров`я, іноді потребує термінової госпіталізації. З дітьми допомагає його батько, на якого він їх залишає коли перебуває у відрядженнях. Він з дітьми робить з домашні завдання, відвідує школу. Вказав, що ОСОБА_2 наразі вдруге одружилась і народила ще двох дітей. Відповідачка періодично спілкується з дітьми по телефону (один-два рази на місяць), але здебільшого на політичні теми. Матеріальну допомогу дітям не надає.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Долженко О.М. в судовому засіданні пояснила, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, з дітьми не проживає, їх не утримує.

У зв`язку із набранням чинності 23 грудня 2022 року Закону України «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року», будь-яке співробітництво судових та інших уповноважених органів у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь припинено.

Відповідно до повідомлення, розміщеного 25 лютого 2022 року на офіційному вебсайті Акціонерного товариства «Укрпошта», у зв`язку з агресією з боку РФ та введенням воєнного стану, АТ «Укрпошта» припинило поштове співробітництво з Поштою Росії та Білорусі; посилки та перекази в ці країни не приймаються.

Отже, на період збройного конфлікту у відносинах з Російською Федерацією унеможливлено застосування міжнародних договорів України з питань правового співробітництва у цивільних і кримінальних справах.

Відповідач в судове засідання не з`явився повторно, про місце та час розгляду справи повідомлявся за останньою відомою адресою проживання, а також шляхом публікації оголошення на веб-сторінці Миргородського міськрайонного суду, офіційного веб-порталу судової влади (а.с.45,56,76,77 ).

Представник третьої особи: Служби у справах дітей виконавчого комітету Миргородської міської ради в судовому засіданні пояснив, що у 2024 році до них звернувся представник Уповноваженого ВРУ з прав людини, який повідомив, що до них звернулася ОСОБА_2 з проханням повернути дітей. Служба у справах перевіряла умови проживання дітей у батька, зауваження відсутні. Батько бореться з хворобою дочки, а дідусь не має здоров`я, щоб постійно бути з дітьми. Повідомив, що з матір`ю дітей служба спілкувалася за допомогою телеграм каналу в приватному порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до положень ст.ст. 280, 281 ЦПК України, судом ухвалено провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд вважає наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч.1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства», ч.2 ст.150 СК України батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, створювати належні умови для розвитку її здібностей, а за ухилення від виконання своїх обов`язків, відповідно до ст.164 СК України можуть бути позбавлені батьківських прав.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини.

Частиною 1 статті 3 Конвенції про захист прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 1989 року та ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 27 Конвенції про захист прав дитини визначено, що батько( -ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які є громадянами України (а.с.8-15). ОСОБА_4 ,2014 р.н. є особою з інвалідністю (а.с.16).

Згідно копії акту підтвердження фактичного місця проживання особи №22/03-24 від 21.01.2025 року встановлено, що ОСОБА_1 проживає разом з донькою ОСОБА_4 , 2014р.н. та сином ОСОБА_3 , 2012 р.н., батьком ОСОБА_7 та братом ОСОБА_8 в АДРЕСА_1 (а.с.21). Адміністрація опорного закладу освіти «Хомутецька гімназія Миргородської міської ради Полтавської області» підтвердила, що ОСОБА_1 займається самостійним вихованням дітей, а саме ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с.20). Сімейний лікар ОСОБА_9 підтвердив, ОСОБА_1 займається самостійним доглядом та вихованням дітей ОСОБА_4 , 2014 р.н. та ОСОБА_3 , 2012 р.н. (а.с.19).

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ (далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, пунктом 2 якої визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Також у своїй практиці, зокрема у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Частинами 4 та 5 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів, зокрема щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Водночас у частині 6 цієї статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку та рішення органу опіки та піклування, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про позбавлення батьківських прав.

Відділ «Служба у справах дітей» надано висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до її неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У висновку зазначено, що ОСОБА_2 є громадянкою Російської Федерації та проживає на її території, тому з об`єктивних причин не могла бути присутньою на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Миргородської міської ради. При спілкуванні через мобільний застосунок було з`ясовано, що остання категорично заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , наголосивши на тому, що дуже любить своїх дітей, сумує за ними і підтримує спілкування через різні месенджери. Висловила бажання повністю виконувати свої батьківські обов`язки, але обставини військового стану їй заважають. Пояснила, що у 2020 році батько дітей взяв їх на літні канікули в Україну і більше не повернув, як його вона не вмовляла. Також повідомила, що у 2024 році зверталася до представника Уповноваженого Верховної ради України з прав людини з проханням допомогти повернути дітей, однак питання залишилося не розв`язаним (а.с.66).

Допитані в судовому засіданні свідки пояснили, зокрема, свідок ОСОБА_10 пояснила, що є сусідкою ОСОБА_1 в с.Довгалівка, знає його з 2018року. Проживає його сім`я у великому будинку з нормальними умовами , у дітей окремі кімнати, за дітьми дбають, відвозять до школи. Дідусь неодноразово з Ксенією лежав в лікарні. Коли питала у дітей чи дзвонила мати, з`ясувалося, що телефонувала три тижні тому.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що є сусідкою ОСОБА_1 в с.Довгалівці. Пояснила, що ОСОБА_1 мешкає в Довгалівці з 2015року, а діти там з`явилися в березні 2020 року. Мати дітей перебуває у шлюбі з іншим чоловіком, тому у 2020році відправила дітей в Україну. Діти розповідали батькові , що вітчим їх бив і жилось їм не дуже добре. Знає, що вони там проживали в трикімнатній квартирі, у ОСОБА_12 є ще двоє діток. Також зазначила, що вона спілкується з бабусею відповідача ОСОБА_2 , остання цікавиться дітьми, висилала їм гроші, а мати дітей почала перейматися дітьми тільки в 2024році, оскільки якщо вона їх забере собі в неї буде четверо дітей і дадуть материнський капітал.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила ,що з ОСОБА_14 вони сусіди , мати дітей жодного разу вона не бачила . Була вчителем англійської мови у дітей, в школі всі знають, що діти живуть без матері, діти веселі, контактні. В школу за дітьми часто приходив дідусь, завжди спілкувався з вчителями про успіхи і навчання дітей.

Свідок ОСОБА_7 , який є батьком позивача, суду пояснив, що онуки спілкуються з матір`ю приблизно, один раз у місяць, матеріальну допомогу остання не надає, зі святами дітей не вітає, подарунків не дарує. В м.Санкт-Петербург він був з дружиною у 2013 році в трикімнатній квартирі де зараз мешкає ОСОБА_2 . У 2020 році ОСОБА_2 привезла до кордону дітей, де їх забрав син. ОСОБА_2 вийшла заміж і народила ще двох дітей. Коли віддавала дітей, то медичні документи їхні не надала і спочатку не знали, що в дітей є захворювання, а саме, що Ксенії потрібно лежати в лікарні раз у півроку, а у ОСОБА_5 струси мозку.

Матеріали справи не містять негативні характеристики, докази винної поведінки відповідача та умисного ухилення її від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Сам факт проживання матері окремо від дітей, невідвідування відповідачем шкільного закладу - не є достатньою підставою для висновку про доцільність позбавлення особи батьківських прав з огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом для впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків.

Позивач вказує, що відповідач на даний час проживає на території Російської Федерації, що також встановлено органом опіки та піклування.

З урахуванням наведених обставин, не можна дійти беззаперечного висновку, що відповідач саме через свою винну поведінку не спілкується з дітьми.

Беззаперечних доказів щодо наявності в діях відповідача винної поведінки у формі самоусунення від виконання належним чином своїх батьківських обов`язків матеріали справи не містять.

Суд не вбачає підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки позивач не довів належними та допустимим доказами умисного ухилення відповідача від виховання дітей, свідомого нехтування батьківськими обов`язками. Позбавлення відповідача батьківських прав є передчасним і таким, що суперечить інтересам останніх.

Слід зазначити, що не повинні перериватися відносини з біологічною матір`ю, відносно якої не надано доказів неналежної поведінки, переривання відносин з біологічною матір`ю, тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, проте матеріали справи не містять доказів винної поведінки відповідача щодо ухилення від виконання обов`язків по вихованню дітей.

Фізична неможливість спілкування матері з донькою через проживання на відстані один від одного не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, а свідчить про відсутність емоційного зв`язку між ними- вказаний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у справі № 755/17233/16 від 25.09.2023.

Що стосується позовної вимоги про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, суд зазначає наступне.

Частинами першою та другою статті 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу).

Згідно з частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

У відповідності до ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Положеннями ст.181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно ст.184 Сімейного кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Нормами ч.1 ст.182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

У статті 3 Конвенції Організація Об`єднаних Націй визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя.

Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток.

Суд також враховує ту обставину, що відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, обов`язок по утриманню дитини є рівною мірою як для батька так і для матері і, відповідно до цієї норми, на позивачці також лежить обов`язок по утриманню дитини.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При визначенні розміру аліментів, суд, відповідно до вимог частини 1 статті 182 СК України, врахував: стан здоров`я та матеріальне становище дітей, а саме, що ОСОБА_4 є особою з інвалідністю, потребує лікування (а.с.16-18).; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, яка є працездатною особою. Також судом враховується те, що відповідач має на утриманні двох неповнолітніх дітей, що не заперечується і позивачем. Відомостей про незадовільний стан здоров`я відповідача суду не надано. Суд не вбачає підстав для повного задоволення позову, оскільки позивач жодним чином не обґрунтовано необхідність стягнення з відповідача аліментів на двох дітей саме у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів підлягають задоволенню в розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи стягнення з 28.01.2025 року і до повноліття дітей.

Визначену суму аліментів на утримання дітей суд стягує з часу звернення позивача до суду, що відповідає положенням ст.191 СК України та згідно вимог п.1 ч.1 ст.267 ЦПК України допускає негайне виконання судового рішення в цій частині в межах суми платежу за один місяць.

Згідно з ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп.

На підставі ст.ст. 7, 19, 141, 150, 155, 157, 164, 166, 180-182, 184 СК України, ст.ст. 2, 4,5 12, 13, 81, 89, 141, 258, 259, 264, 268, 280-283, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів , третя особа: Виконавчий комітет Миргородської міської ради Полтавської області, як орган опіки та піклування- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи стягнення з 28.01.2025 року і до повноліття дітей.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 1211 грн. 20 коп. судового збору на користь держави.

Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає до негайного виконання.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Миргородський міськрайонний суд Полтавської області.

Учасники справи :

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_1 .

Представник позивача : адвокат Долженко Оксана Миколаївна. Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №894 від 19 червня 2008 р видане Луганською обласною КДКА на підставі рішення № 5 від 19 червня 2008 року, адреса Полтавська область, м.Миргород, вул. Незалежності, 5 оф. 5.

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП не встановлено, остання відома адреса проживання АДРЕСА_2 .

Третя особа: Виконавчий комітет Миргородської міської ради (Як орган опіки та піклування): адреса Полтавська область, м.Миргород, вул. Сорочинська, 14-а каб. 204, код ЄДРПОУ 0405468.

Повний текст рішення виготовлений 14.05.2025.

Суддя: Л. Г. Шатілова